ASPEKT

knižná edícia

Jana Bodnárová Patchwork v bielej

Vyšlo v roku 2022 v Knižnej edícii ASPEKT.

www.aspekt.sk

Napísanie knihy vo forme štipendia a jej vydanie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Redakcia: ASPEKT

Text © Jana Bodnárová 2022

Obrazová časť © Eva Moflárová 2022

Design a layout © Layout JS. 2022

Produkcia: pressitech, s. r. o., Bratislava

Prvé vydanie

ISBN 978-80-8151-099-1

EAN 9788081510991

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Jana Bodnárová (1950) žije v Košiciach. Vyštudovala vedu o výtvarnom umení. Publikovala 40 kníh pre dospelých a deti. Za svoju tvorbu získala viacero ocenení, napríklad Cenu Ivana Kraska za Aféru rozumu (1990); 1. cenu za hru Kurz orientálneho tanca v súťaži Dráma 2004; Ženskú cenu Bibliotéky za detskú knihu Dita (2014), Cenu Márie Ďuríčkovej za tvorbu pre deti a Cenu Literárnej akadémie za román Náhrdelník/Obojok (2016). Zbierka prozaických fragmentov NOCturná (2018) sa dostala do desiatky ceny Anasoft litera. Jej diela boli preložené do viacerých európskych jazykov a čínštiny, brazílskej portugalčiny a ukážky z tvorby do hindčiny a arabčiny. Venuje sa aj tvorbe video performancií, ktoré boli prezentované na Slovensku i v zahraničí.

V Knižnej edícii ASPEKT doteraz vyšli tri autorkine knihy: roku 2005 Insomnia s textami Mandolína, Nočná samovrava a Popríbehy; roku 2008 Takmer neviditeľná a 2019 Koža (s fotoperformanciou Pavlíny Fichta Čiernej), posledné dve knihy sa stali finalistkami ceny Anasoft litera.

Eva Moflárová (1981) je absolventkou Ateliéru súčasného obrazu na Fakulte umení Technickej univerzity v Košiciach, kde od roku 2006 pôsobí aj ako pedagogička. Na Fakulte výtvarných umení Akadémie umení v Banskej Bystrici absolvovala doktorandské štúdium. Bola finalistkou ceny VÚB Maľba 2010 a získala Cenu Martina Benku za rok 2019. Vystavovala na Slovensku, v Čechách, Maďarsku a Poľsku. Je mamou dcér Eleny a Karolíny. Vo svojej maliarskej a objektovej tvorbe paralelne rozvíja abstraktný a figurálny jazyk. Uplatňuje princípy redukcie a vzájomné presahy kresby, maľby a plastiky. Okrem meditatívnosti abstraktných prác rezonujú v jej tvorbe témy identity, materstva, archetypálneho ženstva, ale aj odcudzenia a transcendencie a princípy monumentalizácie intimity.

November je jej zamatový mesiac. Najzamilovanejší. Vláčny, vlhký... Ako potešenie pred studeným úderom. Raz transparentné, inokedy mliečne hmly, vlhké koberce lístia podobné zhrdzavenému železu na cestičkách v parkoch, chladný vzduch obaľujúci tvár. Najmä však milovala to, čomu hovorila botanický sen, kino v neďalekej botanickej záhrade: zeleň zimozelu, záhony medovo sfarbených chryzantém, modrých astier, neskorých sirôtok, veterníc, z Číny dovezených prilbíc, kry hlohýň, šípok, konáre dávno odkvitnutých vistérií, no obzvlášť silu ostrolistej cezmíny – v ich posmutnených vôňach chodila ako v spomalenom filme. Slnko občas presvitlo z mračien a svojimi striedmymi lúčmi dalo zomierajúcim kvetom nádych plných farieb.

Po africkom lete sa Ote konečne unormálnil tlak, bola oslobodená, ani sama nevedela od čoho presne. Dokonca i svoju dušu cítila ako jemnú jesennú matériu utkanú z novembrových nálad a obrazov.

V pivnici domu už mala pripravené čečinové vence, do ktorých zajtra povkladá medové chryzantémy, vždy iba medové, už dlhé roky, odkedy ich na Dušičky odnáša svojim dvojčatám a rodičom na cintorín za mestom. Tento rok všade zdôrazňovali zákaz návštev cintorínov kvôli pandémii. Ale Ota vedela, ako sa cez poškodený múr židovského cintorína dostane do areálu iných cintorínov a zájde na hroby. Určite tam bude pár ľudí a kde-tu budú predsa len blikať sviečky. Tajní návštevníci sa budú ako duchovia pohybovať v riedkej hmle.

Stále a stále ten patchwork spomienok. Čo iné sú pohyby mysle v spomínaní ako pestrá patchworková deka, ktorá vlastne tiež pripomína pestrý botanický sen: bláznivé mäsožravé kvety, tŕnisté ruže, bodliaky, potom hodvábne trávy, papradia, snežienky, ľalie, barokové hortenzie a orgovány... Ota za kvetmi videla obrazy, metafory svojho života. Ľudí ako kvety. Presne ako si ich pamätá zo záhrady starej mamy, v ktorej sa rada strácala ako dieťa. Nechala dospelých dlho vykrikovať jej meno:

Ota! Otília! Vráť sa! Ideme obedovať, Otília!

Alebo jej spomienky pripomínali rodinné striebro. Niekto ho má sčerneté, pohodené v spodných šuplíkoch zdedených komod, iní leštia príbory aspoň pred veľkými sviatkami.

Jej dvojčatá boli najnáročnejším patchworkom. V predstavách ich vidí s navlas rovnakými tvárami, ako sa ponárajú vo veľkých prázdnych bazénoch, priezračných jazerách, v kráteri s tyrkysovou vodou. Šťastne sa prevracajú vo vode zboka nabok, nevynárajú sa, lebo v jej brutálnej fantázii nepotrebujú dýchať. Raz sú štíhle ako malé dievčatká, inokedy ich vidí ako nafúknuté sexuálne báby, ku koncu čoraz obéznejšie. Ona ich milovala v každej forme, tie svoje dvojčatá, ktoré ju volali mama, maminka, maminečka, hoci nebola ich biologická matka.

Jej dom nechali ako jeden z posledných na okraji nového sídliska. Teda, kedysi nového. Teraz má ošarpaný vzhľad. Len zatepľovanie niektorých fasád prináša kanárikovitú farebnosť do pôvodnej sivoty. Ota kedysi mohla pozorovať jeho vznik – mesačnú krajinu postupne zapĺňali drsnými betónovými blokmi s príznačným pachom cementu a azbestu, do ktorých napokon namontovali husté rady okien s bielulinkými rámami. Všade bolo blato, ľudia chodili v gumákoch, vyžarovali energiu, ale i bezradnosť a akúsi osamelosť davu.

Teraz cez cestu vidí z terasy pred verandou rad prízemných bytov, pozná ich obyvateľov za tie roky i po mene, ich deti, vnúčatá, psov i mačky. Niektorí už zomreli a byty zdedili ich deti, niekdajší chlapci krčiaci sa pri tatrovkách, s ktorými behali po zaprášených nedorobených chodníkoch, dievčatá, ktoré hrávali ošúchanými loptami volejbal alebo kreslili farebnými kriedami domy podobné jej domu a paličkovité postavy vedľa nich. Tie paneláky jej zobrali výhľad na holé polia, ale už sa nerozčuľuje. S panelákmi vstúpilo do jej pozorovaní toľko ľudí, historiek, drám i banality. Aj teraz idú domov starí manželia z krajného bytu. Chlad ich schúlil do súsošia, ale zbadajú susedu s dekou cez chrbát pred verandou a čosi na ňu volajú. Z úst im stúpa para.

Andrej neznáša november. Tú pľušť, chlad, hmly, šmykľavosť ciest. V tomto veku ho bolia z vlhka kosti a kĺby. Aj svoju dušu od istého času považuje za matériu utkanú z morózneho podivného mesiaca, keď ľudí baví chodiť na cintoríny. Chodiť za svojimi mŕtvymi je najsmutnejšia pochôdzka. Veď hej, aj on pôjde zapáliť sviečky dvojčatám, ale iba raz, tiež mame v spoločnom hrobe, do ktorého raz pochovajú i otca a aj jeho samého. Ota chce po smrti objímať dvojčatá. Napokon pôjde k urnovej stene a zapáli sviečku Anuške. Položí k nej bielu chryzantému. Vráti sa sem až na Vianoce. Vyhodí suchú kvetinu a k urne dá červenú vianočnú hviezdu. Napokon rýchlo ujde z toho mesta mŕtvych. Aj na svoju bývalú ženu Otu si zväčša, asi kvôli dvojčatám, spomína v novembri, a vôbec – všetky zlé alebo melancholické spomienky, ich náhle vynárania, sa derú najintenzívnejšie do epicentra mysle v novembri. Doma si uvarí čaj, posadí sa do kresla a v stave podobnom meditácii nechá čas plynúť iba tak... Spomalená myseľ neprináša nič nové a staré je vzdialené.

Keď jeho žena bola ešte mladá, smiala sa bublinkovým smiechom, iskrila, pozývala priateľov do jeho rodičovského domu, v ktorom istý čas bývali. Keď rodičia kvôli nejakým otcovým povinnostiam v zbore odišli, vždy pozývala hostí, nakúpila fľaše, najčastejšie s hustými vínami. On hovorieval:

Sú to husté, spätné, dlhé vína, úžasne štruktúrované.

Ako keby nebol röntgenológ, ale vinár z najlepších viníc. Jeho žena ho prekrikovala, že má röntgenologický jazyk. Veľa sa pilo, a keď niektorá z pripitých žien začala plakať a hádzať sa na stôl medzi poháre, jeho žena ju neutešovala, skôr varovala, že v tejto spoločnosti sa nebude hovoriť o smútku a kto vysloví slovo smrť, ide z kola von. A že je to úplne posledné slovo, ktoré by chcela v tejto pijúcej skupine počuť. Pritom len pred pár dňami sa v aute zabila jej kamarátka, s ktorou chodievala do kina a kaviarne. Plačúca a pripitá žena s rozmazanou maskarou okolo očí stíchla, fikala a natiahla sa za fľašou.

Fakt je, že Otu ani on, manžel, nikdy nepovažoval za tuctovú: bola žiarivá, podmanivá, ale i konfrontačná. Nikdy nezačínala vetu: Ja si myslím. Vždy to bolo neomylné: Je to takto! Skončila medicínu ako desať rokov pred ňou Andrej, ale nejaký čas chodila stáť ako model pre štúdium aktu študentom umenia. Len tvár si nenechala ukradnúť. Otáčala si okolo nej vlasy alebo si ich prehodila dopredu. Presvedčila i asistenta, že takto to bude oveľa modernejší akt, odstrihnutý od klasiky. Dokonca tých ochlastov zo sochárskeho ateliéru predtým, ako sa s Andrejom zobrali, pozývala i na internát. Niekedy tam na dvoch váľandách a zemi zaspali aj šiesti. Jemu sa protivilo to dobrovoľné ničenie mozgu, tá nepochopiteľná potreba upadnúť z pijatiky až do bezvedomia. Ale Ota ho presviedčala, že umelci sú umiesení z inej hliny ako farársky syn, sú zo šedivých mestečiek s ošarpanými domami, obmedzenými tovarmi v obchodoch, so sivosťou všetkého podobného oidipovskej hmle... hrajú na gitarách melódie s presublimovaným tajomstvom, je to clivé zvukové snívanie, také, aké zbožňujú zbožňujú u Beatles, v ktorých sa našli, boli jednými z nich, nosili vlasy ako oni, chceli byť ako oni, chodili s chudými dlhovlasými dievčatami v minisukniach s dlhými načiernenými mihalnicami alebo i tužkou nakreslenými na spodnom viečku, milovali fotiť sexi fotky. Stávali sa sami modelmi, v obtiahnutých kvetinových košeliach, zvonových nohaviciach zo zamatu, rozskákaní na uliciach plných ľudí, aby mali pocit veľkomesta. Raz, počas jedného z mejdanov, Ota zistila, že v jednej kabínke na dievčenských toaletách sú dvaja muži, asi z jej hostí. Jeden pritlmene plakal a druhý polohlasom hovoril:

Ty máš dvadsať, ja štyridsať. Ale cítim k tebe takú mučivú lásku! Týchto pár dní som nemohol vydržať bez teba. Neviem, čo s nami bude... Neplač! Veď aj ja to cítim, akoby nám v tejto zemi ukradli existenciu... Budem ti však každý deň písať. Čítaj iba, keď budeš sám, a potom roztrhaj. Nesmieme byť oslepení láskou.

Ota sa rýchlo vyčúrala, umyla si ruky, a keď šla opäť popri kabínke s mužmi, už nikto neplakal, nikto nevyznával lásku, počula len nasilu utlmované zvuky pri milovaní.

Obaja, Ota i Andrej, mali predsa len ešte nad hlavami nebo, netušili, že môžu byť vtlačení niekým, niečím do tmavého tunela, kde nevidno ani svetielko, nieto ešte oblohu. Ak mu niekedy strčila do vrecka papierik, vždy tam stálo:

Koniec ukážky