Copyright © 2025 by Stephen King

Translation © Adéla Bartlová, 2026

Original English title: NEVER FLINCH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-854-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-855-8(mobi)

Věnováno s láskou Robin Furthové.

Děkuji za všechnu tvou pečlivou práci.

Trig

1

Je březen a počasí nestojí za nic.

Střízlivý kroužek se schází každý všední den od čtyř do pěti odpoledne v suterénu metodistického kostela na Buell Street. Technicky vzato jde o setkání Anonymních narkomanů, ale chodí sem i spousta alkoholiků; na Střízlivém kroužku je obvykle narváno. Podle kalendáře je už téměř týden jaro, ale ve městě Buckeye City – kterému se někdy přezdívá „Druhá chyba u jezera“, přičemž ta první je Cleveland – přichází skutečné jaro až později. Po skončení setkání venku drobně mrholí. Do večera déšť zhoustne a promění se v déšť se sněhem.

Poblíž vchodu u odpadkového koše pro kuřáky se shromáždí asi dvacet nebo třicet účastníků a zapálí si, protože lačné nasávání nikotinu je jedna ze dvou závislostí, které jim ještě zbývají, a po hodině ve sklepě to opravdu potřebují. Ostatní, tedy většina, se otočí a zamíří do Plamene, kavárny o blok dál. Káva představuje tu druhou závislost, jíž se ještě mohou oddávat.

Jednoho muže zastaví reverend Mike, který pravidelně dochází na toto setkání i na mnohá další; reverend je závislý na opioidech, toho času v remisi. Na setkání (chodí na dvě nebo tři denně včetně víkendů) se představuje slovy: „Miluji Boha, ale jinak jsem prostě normální feťák.“ Ostatní vždycky přikyvují a souhlasně mumlají, ačkoli některým dlouholetým účastníkům to už připadá trochu otravné. Říkají mu Chodící kniha Mike, protože má ve zvyku citovat (doslova) dlouhé pasáže z manuálu Anonymních alkoholiků.

Reverend muže pozdraví vřelým potřesením rukou. „Moc často tě tu nevídám, Trigu. Asi žiješ někde na severu, ne?“

Trig nežije na severu, ale nevyvrátí to. Má své důvody, proč chodí na setkání mimo město, kde není vysoká pravděpodobnost, že by ho poznali, ale dnes nastala mimořádná situace: jít na setkání, nebo se napít, a kdyby se napil, už by neměl na vybranou. Ví to z vlastní zkušenosti.

Mike mu položí ruku na rameno. „Když jsi mluvil, Trigu, znělo to rozčileně.“

Trig je přezdívka z dětství. Představuje se jí na začátku setkání. Kromě představení už pak většinou nemluví, a to ani na mítincích mimo město. Je-li vyzván, aby se ujal slova, obvykle odpoví: „Dneska chci jen poslouchat“, ale tentokrát sám zvedl ruku.

„Jmenuju se Trig a jsem alkoholik.“

„Ahoj, Trigu,“ odpověděla skupina. Seděli v suterénu, ne v kostele, sborová odpověď však navozovala podobnou atmosféru jako při bohoslužbě. Ostatně Střízlivý kroužek je jakási církev padlých a zkrachovalých.

„Jen chci říct, že jsem dneska docela otřesený. Nechci to rozvádět, ale musel jsem se svěřit. To je všechno.“

Ozvalo se tiché Díky, Trigu a Drž se nebo Přijď i příště.

Teď Trig vypráví reverendovi, co ho rozrušilo: Zjistil, že přišel o někoho, koho znal. Reverend se zeptá na podrobnosti – spíš je z Triga doslova páčí –, ale Trig pouze odpoví, že dotyčný zemřel ve vězení.

„Pomodlím se za něj,“ řekne reverend.

„Díky, Mikeu.“

Trig se obrátí k odchodu, ale do Plamene nezamíří; mine tři bloky a vystoupá po schodech do veřejné knihovny. Potřebuje si sednout a popřemýšlet o muži, který v sobotu zemřel. V sobotu ho zavraždili. Bodli ho kudlou ve vězeňské sprše.

Najde si volné místo ve studovně periodik a vezme si místní noviny, jen aby měl něco v rukou. Otevře je na čtvrté straně, kde je zpráva o zaběhlém psu, jehož našel Jerome Robinson z agentury Právo nálezce. Je tam fotka hezkého mladého černocha, který s úsměvem objímá velkého psa, nejspíš labradorského retrívra. Titulek tvoří jediné slovo: NALEZEN!

Trig zírá skrz noviny do prázdna a přemýšlí.

Před třemi lety bylo v těchto novinách jeho pravé jméno, ale nikdo si ho nespojil s chlápkem, který dochází na setkání alkoholiků mimo město. Nemohli by, ani kdyby otiskli i jeho fotku (což se nestalo). Tamten muž měl prošedivělé vousy a nosil kontaktní čočky. Tento je dohladka oholen, nosí brýle a vypadá mladší (stačí přestat chlastat). Líbí se mu myšlenka, že je někým novým. Zároveň ho to tíží. Musí s tím paradoxem žít. A také s myšlenkami na otce, které se poslední dobou dostavují stále častěji.

Nech to plavat, nabádá se. Zapomeň na to.

Je 24. března. Zapomnění trvá pouhých třináct dní.

2

Šestého dubna sedí Trig na téže židli v čítárně a hledí na hlavní článek v dnešním nedělním vydání. Titulek nemluví, ale přímo křičí. BUCKEYESKÝ BRANDON: ZAVRAŽDĚNÝ VĚZEŇ BYL MOŽNÁ NEVINNÝ! Trig si článek přečetl třikrát a třikrát si poslechl podcast Buckeyeského Brandona. Tento samozvaný „psanec z éteru“ s tím příběhem přišel a podle jeho tvrzení není žádné „možná“. Je to vážně pravda? Trig se domnívá, že vzhledem ke zdroji musí být.

To, co chceš udělat, je šílenství, říká si. A je to pravda.

Jestli to uděláš, už nebude návratu, pomyslí si ještě. A i to je pravda.

Jakmile se do toho dáš, musíš to dokončit, uzavře své úvahy, což je největší pravda ze všech. Jeho otec měl takové heslo: Musíš dojít až do hořkého konce. Nesmíš vyměknout, nesmíš cuknout.

A… Jaké by to bylo? Jaké by to bylo právě pro něho, udělat něco takového?

Musí se nad tím ještě zamyslet. Nejen proto, aby si ujasnil, co se chystá udělat, ale i proto, aby mezi tím, co zjistil díky Buckeyeskému Brandonovi (a tomuto článku), a činy – hrůznými činy –, jež možná spáchá, byl určitý časový odstup, takže si to nikdo nespojí.

Vzpomene si na titulek o mladém muži, který našel ztraceného psa. Byl tak jednoduchý: NALEZEN! A Trig nedokáže myslet na nic jiného než na to, co ztratil, co udělal a jak to musí odčinit.

Kapitola 1

1

Už je duben. V Druhé chybě u jezera konečně roztává poslední sníh.

Izzy Jaynesová zdvořilostně ťukne kloubem prstu na dveře svého nadřízeného a bez vyzvání vstoupí. Lewis Warwick se zaklání v křesle, jednou nohou se opírá o roh stolu a propletené ruce má volně položené na břiše. Vypadá, jako by meditoval nebo snil s otevřenýma očima. Vlastně by klidně mohl. Ale sotva zahlédne Izzy, napřímí se a spustí nohu na zem, kam patří.

„Isabelle Jaynesová, detektivní eso. Vítejte v mém doupěti.“

„K vašim službám.“

Nezávidí mu kancelář, protože ví, že k tomu patří hromada papírování a zvýšení platu je tak malé, že by se dalo nazvat jen formálním. Je naprosto spokojená se svou skrovnou kukaní dole, kde pracuje se sedmi dalšími vyšetřovateli včetně svého současného parťáka Toma Atty. Po Warwickově křesle však touží. Vysoká opěrka, která je šetrná k páteři a dá se sklápět, přímo vybízí k meditacím.

„Co pro tebe můžu udělat, Lewisi?“

Velitel vezme ze stolu obálku a podá ji Izzy. „Můžeš mi říct svůj názor na tohle. Nezávazně. Klidně na tu obálku sáhni, už ji ohmatali všichni od pošťáka po Evelyn dole, a kdo ví, kdo další ji ještě měl v rukou, ale z toho dopisu by možná stálo za to sejmout otisky. Zčásti to záleží i na tobě.“

Na obálce je velkým písmem napsáno DETEKTIV LOUIS WARWICK, COURT PLAZA 19. Pod městem, státem a směrovacím číslem je ještě větší nápis: PŘÍSNĚ TAJNÉ!

„Na mně? Ty jsi tu šéf, šéfe.“

„Nechci ti to hodit na krk, je to moje věc, ale cením si tvého úsudku.“

Obálka je na straně roztržená. Není na ní zpáteční adresa. Izzy opatrně rozloží list papíru, který je uvnitř, a drží ho jen za okraje. Dopis je podle všeho vytištěn na počítačové tiskárně.

Adresát: nadporučík Louis Warwick

Odesílatel: Bill Wilson

Kopie: okrsková velitelka Alice Patmoreová

Myslím, že by Blackstoneovo pravidlo mělo mít své důsledky. Domnívám se, že za zbytečnou SMRT nevinného by měl být potrestán NEVINNÝ. Měli by ti, kteří tu smrt způsobili, být sami usmrceni? Podle mě ne, protože pak by byli mrtví a utrpení za to, co způsobili, by skončilo. To je pravda i v případě, že by jednali s nejlepším úmyslem. Je nutné, aby přemýšleli o tom, co udělali. Měli by litovat. Dává vám to smysl? Mně ano – a to stačí.

Zabiji 13 nevinných a 1 vinného. Ti, kteří způsobili smrt nevinného, tak budou trpět.

Toto je čin VYKOUPENÍ.

Bill Wilson

„No teda,“ řekne Izzy. Stále se stejnou opatrností složí papír a vsune jej zpět do obálky. „Tady někdo pojedl praštěnou kaši.“

„To mi povídej. Vygooglil jsem si Blackstoneovo pravidlo. Říká, že…“

„Já ho znám.“

Warwick si opět položí nohu na stůl a ruce tentokrát sepne za zátylkem. „Do toho.“

„Je lepší, aby uniklo deset vinných, než aby trpěl jeden nevinný.“

Lewis přikývne. „A při opakovaném stíhání se skóre může hodně změnit. O kterém nevinném náš praštěný dopisovatel asi mluví?“

„Takhle od boku bych řekla o Alanu Duffreym. Minulý měsíc ho probodli v Big Stoneu. Zemřel na ošetřovně. Potom si ten podcaster Buckeyeský Brandon pustil hubu na špacír a následoval článek v novinách. Obojí o chlápkovi, který se přiznal, že to na Duffreyho ušil.“

„Cary Tolliver. Padl na něj los s rakovinou, slinivka v posledním stadiu, tak chtěl ulevit svědomí. Tvrdil, že si nepřál Duffreyho smrt.“

„Takže od Tollivera ten dopis není.“

„Těžko. Je v Kinerově nemocnici, jednou nohou v hrobě.“

„Sice kápnul božskou, ale už trochu s křížkem po funuse, co?“

„Možná ano, možná ne. Tolliver tvrdí, že s tím přišel v únoru, pár dní poté, co mu sdělili diagnózu. Nic se nestalo. Po Duffreyho smrti šel Tolliver za Buckeyeským Brandonem, který si říká psanec z éteru. Asistent okresního zástupce Allen má za to, že si jen vynucuje pozornost.“

„Co si myslíš ty?“

„Podle mě dává Tolliverovo tvrzení jistý smysl. Prý chtěl, aby si Duffrey odseděl jen pár let. Skutečným trestem mělo být jeho zařazení na seznam sexuálních násilníků.“

Izzy to chápe. Duffrey by nesměl pobývat poblíž míst, která musejí být bezpečná pro děti – školy, hřiště, veřejné parky. Nesměl by si psát s nezletilými kromě vlastních dětí. Nemohl by si pořizovat pornografické časopisy ani vyhledávat porno na internetu. Musel by informovat svého probačního úředníka, kdykoli by změnil bydliště. Ocitnout se na celostátním seznamu pachatelů sexuálních trestných činů je doživotní trest.

Pokud by se ho ovšem dožil.

Lewis se předkloní. „Když pomineme to Blackstoneovo pravidlo, které mi stejně nedává valný smysl, máme se toho Wilsona bát? Je to hrozba, nebo jen plácá do větru? Co myslíš?“

„Můžu si to promyslet?“

„Samozřejmě. Později. Co ti říká intuice přímo teď? Zůstane to mezi námi.“

Izzy se zamyslí. Mohla by se Lewa zeptat, co mu k tomu řekla velitelka Patmoreová, ale nemá to ve zvyku.

„Je to pošuk, ale necituje bibli ani Protokoly sionských mudrců. Nemá syndrom alobalové čepičky. Mohl by být blázen. Jestli není, měli bychom se ho bát. Nejspíš má blízko k Duffreymu. Tipovala bych jeho ženu nebo děti, ale on je neměl.“

„Samotář,“ řekne Lewis. „Allen na to u soudu hodně upozorňoval.“

Izzy i Tom znají Douga Allena z buckeyeského okresního státního zastupitelství. Izzyin partner mu říká Hladový hroch podle postavičky z deskové hry, kterou mají rády jeho děti. Jinými slovy, je trochu ambiciózní. Z toho také vyplývá, že Tolliver nejspíš mluvil pravdu. Ambiciózní právníci nemají rádi zrušené rozsudky.

„Duffrey nebyl ženatý, ale co nějaká družka?“

„Ne, a jestli byl gay, tak to tajil. Velice pečlivě. Nic se o něm nepovídalo. Pracoval jako vedoucí oddělení půjček ve First Lake City Bank. Navíc jen předpokládáme, že pisatel mluví o Duffreym, protože konkrétní jméno nemáme…“

„Mohl by to být někdo jiný.“

„Mohl, ale není to pravděpodobné. Chci, abyste si s Attou promluvili s Carym Tolliverem, pokud je ještě mezi námi. Vyzpovídejte všechny Duffreyho známé v bance i všude jinde. Taky toho chlapa, který ho hájil. Sestavte seznam jeho známých. Jestli udělal svou práci, bude znát každého, koho znal Duffrey.“

Izzy se usměje. „Podezřívala jsem tě, že jsi chtěl jen potvrdit názor, který už sis udělal.“

„Nesnižuj své zásluhy. Chtěl jsem, aby mi to potvrdilo mé detektivní eso Isabelle Jaynesová.“

„Jestli chceš nějaké detektivní eso, zavolej Holly Gibneyové. Dám ti její číslo.“

Lewis spustí nohu na podlahu. „Tak hluboko jsme ještě neklesli, abychom hledali na policejní práci subdodavatele. Řekni mi, co si myslíš.“

Izzy poklepe na obálku. „Podle mě by to mohl myslet vážně. ‚Nevinný by měl být potrestán za zbytečnou smrt nevinného?‘ Šílenci to možná dává smysl, ale příčetnému člověku? Těžko.“

Lewis si povzdechne. „Z takových mám špatné spaní, z těch, kteří jsou šílení a zároveň nejsou a jsou opravdu nebezpeční. Timothy McVeigh zabil v Murrahově budově přes sto padesát lidí a byl zcela při smyslech. O dětech, které zemřely v tamní školce, prohlásil, že jsou to podružné ztráty. Kdo by mohl být nevinnější než děti?“

„Takže podle tebe je to skutečné.“

„Možná je to skutečné. Chci, abyste se tomu s Attou chvíli věnovali. Zkuste najít někoho, koho Duffreyho smrt tak namíchla…“

„Nebo rozesmutnila.“

„Nebo tak. Najděte někoho, kdo je natolik šílený – ať už z jakéhokoli důvodu –, že by dokázal vyslovit takovou výhrůžku.“

„Proč mluví o třinácti nevinných a jednom vinném? Myslí tím dohromady čtrnáct, nebo je viník jedním z těch třinácti?“

Lewis zavrtí hlavou. „Netuším. Mohl si to číslo prostě vycucat z palce.“

„Ještě něco se mi na tom nezdá. Víš, kdo byl Billy Wilson?“

„Něco mi to říká, ale to mě neudivuje. Možná to není tak rozšířené jméno jako Joe Smith nebo Dick Jones, ale na druhou stranu to není žádný Zbigniew Brzezinski.“

„Mně to připomnělo Billa Wilsona, zakladatele Anonymních alkoholiků. Možná pisatel chodí na setkání a napovídá nám to.“

„Že by chtěl, abychom ho chytili?“

Izzy pokrčí rameny. Nemá na to názor.

„Pošlu dopis na forenzní, i když to bude k ničemu. Stejně nám řeknou, že tam nejsou otisky, písmo je z počítače a je to na běžném kancelářském papíře.“

„Vyfoť ho a pošli mi to.“

„Není problém.“

Izzy vstane. Lewis se ještě zeptá: „Už ses zapsala na zápas?“

„Jaký zápas?“

„Nehraj si na hloupou. Pušky versus Stříkačky. Příští měsíc. Budu kapitánem policejního týmu.“

„Sakra, ještě jsem se k tomu nedostala, šéfe.“ A ani nehodlá.

„Hasiči už vyhráli třikrát za sebou. A po tom, co se stalo posledně, to letos bude dost napjaté. Crutchfield a jeho zlomená noha.“

„Kdo je Crutchfield?“

„Emil Crutchfield. Z motorizované hlídky, většinou jezdí východní část.“

„Aha.“ Chlapi a jejich hry, pomyslí si Izzy.

„Ty jsi snad nehrála? Na vysoké škole?“

Izzy se zasměje. „Jo. To ještě planetu Zemi obývali dinosauři.“

„Měla by ses připojit. Promysli si to.“

„Promyslím,“ slíbí Izzy.

Ani ji to nenapadne.

2

Holly Gibneyová zvedne tvář ke slunci. „T. S. Eliot říkal, že duben je nejkrutější měsíc, ale mně nijak krutý nepřijde.“

„Básníci,“ utrousí Izzy přezíravě. „Co si dáš?“

„Asi rybí tacos.“

„Vždycky si dáváš rybí tacos.“

„Ne vždycky, ale většinou. Mám ráda své zvyky.“

„Nekecej, vážně?“

Za chvíli se jedna z nich zvedne a postaví se do fronty u Frankieho pojízdného stánku s rybími pokrmy, ale zatím obě jen mlčky sedí u piknikového stolu a vychutnávají si hřejivé sluneční paprsky.

Izzy a Holly si dříve nijak zvlášť blízké nebyly, ale změnilo se to po jejich střetu se dvěma postaršími akademiky Rodneym a Emily Harrisovými. Harrisovi byli šílení a mimořádně nebezpeční. Dalo by se říct, že to nejhorší schytala Holly, která se s nimi musela vypořádat osobně, ale vyšetřovatelka Izzy Jaynesová musela kontaktovat všechny blízké obětí Harrisových. Také jim musela sdělit, co Harrisovi dělali, a to nebyla žádná procházka růžovým sadem. Obě ženy si z případu odnesly jizvy, a když utichl poprask v médiích (celostátních i místních), Izzy zavolala Holly, jestli nechce zajít na oběd, a Holly souhlasila.

Obědová setkání pak víceméně pravidelně pokračovala a mezi oběma ženami vzniklo opatrné pouto. Zpočátku mluvily o Harrisových, ale časem se k nim přestaly vracet. Izzy vyprávěla o své práci, Holly zase o své. Protože Izzy patřila k policii a Holly byla soukromá vyšetřovatelka, měly podobné zájmy, byť se jejich konkrétní případy prolnuly jen málokdy.

Holly se zcela nevzdala snahy přetáhnout Izzy na temnou stranu, zvlášť když její partner Pete Huntley odešel do důchodu a Holly zůstala na provozování Práva nálezce sama (s občasnou výpomocí od Jeroma a Barbary Robinsonových). Výslovně Izzy sdělila, že agentura nedělá rozvody. „Nakukování klíčovou dírkou, špehování na sociálních sítích. Esemesky, teleobjektivy. Fuj.“

Kdykoli se Holly o té možnosti zmínila, Izzy odpovídala, že se nad tím zamyslí. Což podle Hollyina názoru nejspíš znamenalo, že si Izzy odslouží svých třicet let u místní policie a pak odejde do důchodu někam, kde bude mít poblíž golfové hřiště, nejspíš do Arizony nebo na Floridu. Pravděpodobně sama. Manželskou loterii už Izzy dvakrát prohrála a tvrdila, že další vztah nehledá, obzvlášť ne takový, který by spěl k další svatbě. Copak by mohla jen tak přijít domů, vyslovila jednou během oběda s Holly řečnickou otázku, a vyprávět manželovi o lidských pozůstatcích, které našli v ledničce u Harrisových?

„Prosím tě,“ otřásla se tehdy Holly, „snažím se najíst.“

Dnes jsou na obědě v Dingleyho parku. Po setmění to tu někdy bývá podobně pochybné jako v Deerfieldském parku na druhé straně města (je tu hotový drogový jarmark, říká Izzy), ale přes den je tady hezky, zvlášť v takový den jako dnes. Jelikož se začíná oteplovat, mohou se najíst na piknikovém plácku nedaleko od jedlí, jež rostou kolem starého stadionu.

Holly je proočkovaná od hlavy k patě, ale covid-19 v Americe stále ještě zabíjí každé čtyři minuty jednoho člověka, a ona tudíž nechce riskovat. Pete Huntley dosud bojuje s následky svého zápasu s virem, na nějž Hollyina matka zemřela. Holly si proto pořád dává pozor, v interiérech mezi lidmi nosí roušku a v kapse má lahvičku s dezinfekcí. Každopádně ale ráda obědvá pod širým nebem, covid necovid, zvlášť když je takhle hezky, a teď už se těší na své rybí tacos. Dva kousky s extra dávkou tatarky.

„Jak se má Jerome?“ zeptá se Izzy. „Koukala jsem, že kniha o tom jeho gaunerském pradědečkovi byla na seznamu bestsellerů.“

„Jen dva týdny,“ upřesní Holly, „ale budou si teď moct na obálku dát, že je to bestseller New York Times, což pomůže prodejům.“ Holly má Jeroma ráda skoro tak moc jako jeho sestru Barbaru. „Nedávno mu skončilo propagační turné a ptal se mě, jestli by mi mohl pomáhat v práci. Prý z badatelských důvodů, protože jeho další kniha bude o nějakém soukromém očku.“ Zašklebí se, aby ukázala, jak moc se jí to označení nelíbí.

„A Barbara?“

„Půjde na Bellovu tady u nás. Bude samozřejmě studovat angličtinu.“ Holly to pronese s hrdostí, kterou pokládá za odůvodněnou. Oběma mladým Robinsonovým vyšla kniha. Barbařina sbírka básní, za niž získala Penleyho cenu – což je pořádný úspěch –, je na trhu už dva roky.

„Takže se tvým dětem vede dobře.“

Holly se nebrání; pan a paní Robinsonovi jsou sice naživu a mají se skvěle, ale Barb a Jerome jsou tak trochu i její děti. Všichni tři si společně prošli nelehkými chvílemi. Brady Hartsfield… Morris Bellamy… Chet Ondowsky… Harrisovi. Nejednou museli bojovat o život.

Holly se zeptá, co je nového ve světě uniforem. Izzy se na ni zamyšleně zadívá a zeptá se: „Můžu ti ukázat něco na mobilu?“

„Nějaké porno?“ Izzy je jedna z mála, s níž se Holly nebojí takhle vtipkovat.

„Svým způsobem asi ano.“

„Teď mě to ale vážně zajímá.“

Izzy vytáhne mobil. „Lewisi Warwickovi přišel tenhle dopis. Okrskové velitelce Patmoreové také. Podívej se na to.“

Podá telefon Holly a ta si přečte dopis. „Bill Wilson. Hm. Víte, kdo to je?“

„Zakladatel Anonymních alkoholiků. Lewis si mě zavolal do kanclu a zeptal se mě na můj názor. Řekla jsem mu, že bych byla raději opatrná. Co si o tom myslíš, Holly?“

„Blackstoneovo pravidlo. Které říká…“

„Ať raději unikne deset provinilců, než aby trpěl jeden nevinný. Blackstone byl právník. Vím to, protože jsem si ve škole udělala přípravný kurz na práva. Myslíš, že by mohl být z oboru?“

„To asi není moc dobrá dedukce,“ pronese Holly mírně. „V životě jsem práva nestudovala, a stejně to vím. Zařadila bych to do kategorie relativně běžných vědomostí.“

„Jenže ty nasáváš informace jako houba,“ namítne Izzy. „Ale chápu. Lewis Warwick si myslel, že je to z bible.“

Holly si znovu přečte dopis. „Myslím, že ten, kdo to napsal, by mohl být pobožný. Anonymní alkoholici kladou velký důraz na Boha, jejich zásady ostatně spočívají v tom, že je nutné přijmout pomoc od vyšší moci. Navíc to jméno a slova o vykoupení… Zní to velmi katolicky.“

„Tím se zužuje počet podezřelých na nějakého půl milionu,“ utrousí Izzy. „Fakt jsi mi pomohla, Gibneyová.“

„Nemohl by se ten člověk zlobit kvůli – a je to jen takový tip od boku – Alanovi Duffreymu?“

Izzy tiše zatleská.

„I když nezmiňuje konkrétně…“

„Vím, vím, náš pan Wilson nezmiňuje žádné jméno, ale tohle zní nejpravděpodobněji. Pedofil zabitý ve vězení, pak vyjde najevo, že možná nebyl pedofil. Načasování zhruba odpovídá. Jdu ti za to koupit tacos.“

„Stejně jsi na řadě,“ upozorní Holly. „Můžeš mi osvěžit ten Duffreyho případ?“

„Jistě. Jen mi slib, že mi to neukradneš a neodhalíš Billa Wilsona sama.“

„Slibuju.“ Holly to myslí vážně, ale zaujalo ji to. Přesně pro tohle se narodila – už ji to zavedlo do mnoha zvláštních zákoutí. Jediný problém tkví v tom, že její běžná práce zahrnuje spíš vyplňování formulářů a rozhovory s poskytovateli kaučních záruk než řešení záhad.

„Stručně řečeno, Alan Duffrey byl vedoucí oddělení půjček ve First Lake City Bank, ale do roku 2022 pracoval jako obyčejný bankéř v kanceláři mezi ostatními. Je to opravdu velká banka.“

„Ano,“ přisvědčí Holly. „Já vím. Je to moje banka.“

„Také je to banka místní policejní stanice a spousty místních firem, ale to je jedno. Vedoucí půjček odešel do důchodu a o místo, které bylo výrazně lépe placené, se ucházeli dva muži. Jedním z nich byl Alan Duffrey, ten druhý byl Cary Tolliver. Dostal to Duffrey, takže ho Tolliver poslal za mříže za dětské porno.“

„To je trochu přehnaná reakce,“ podotkne Holly a zatváří se překvapeně, protože Izzy se rozesměje. „Co je? Co jsem řekla?“

„Jen… To jsi prostě ty, Holly. Nebudu říkat, že to mám na tobě ráda, ale možná se to časem naučím mít ráda.“

Holly se stále mračí.

Izzy se s úsměvem nakloní blíž. „Máš geniální dedukční schopnosti, Holly, ale občas si říkám, že zapomínáš, jaká je skutečná motivace zločinců, zvlášť těch, kteří mají mozek zamlžený vztekem, nenávistí, paranoií, nejistotou, žárlivostí nebo čímkoli jiným. Cary Tolliver měl k tomu, co podle svých slov udělal, finanční motiv, ale jsem si jistá, že v tom hrály roli ještě další věci.“

„Přiznal se poté, co Duffreyho zabili, ne?“ řekla Holly. „Šel s tím k tomu podcasterovi, který neustále vyhrabává nějakou špínu.“

„On tvrdí, že s tím přišel už před Duffreyho smrtí. V únoru, když se dozvěděl svou diagnózu. Napsal asistentovi okresního zástupce dopis, v němž se přiznal, a asistent to prý zatajil. Proto nakonec všechno vyklopil Buckeyeskému Brandonovi.“

„To by mohl být motiv vykoupení.“

„Tohle nenapsal,“ řekne Izzy a poklepe na displej telefonu. „Cary Tolliver umírá a nemá moc času. Dnes odpoledne za ním s Tomem jedeme. Takže bych ti měla jít koupit ten oběd.“

„Nezapomeň na extra tatarku,“ připomene Holly a Izzy vstane.

„Holly, ty se nikdy nezměníš.“

Holly se na ni podívá a pousměje se. Je drobná a už jí šedivějí vlasy. „Je to moje superschopnost.“

3

Holly je odpoledne v kanceláři a vyplňuje formuláře pro pojišťovnu. Ví, že nenávidět velké pojišťovací společnosti nemá smysl, ale rozhodně jsou na její černé listině a opravdu intenzivně nenávidí jejich televizní reklamy. Flo z reklamy na Progressive Insurance v ní tak velkou nenávist nevzbuzuje – nejen proto, že Jerome Robinson jednou řekl: „Vypadá jako ty, Holly!“ –, ale nenávidět Douga z reklamy na Liberty Mutual a jeho pštrosího maskota je snadné, stejně jako toho chlápka, který propaguje pojišťovnu Allstate Mayhem. Nesnášela i tu kachnu, ale Aflac už se jí naštěstí zbavil, stejně jako se GEICO zbavilo svého pračlověka (ačkoli není vyloučeno, že se kachna a pračlověk někdy pokusí o comeback). Jako vyšetřovatelka, která už spolupracovala s likvidátory z mnoha pojišťoven, zná jejich velké tajemství: Jakmile jim na stole přistane událost, zvlášť nějaká větší, je po legraci.

Dnes odpoledne pracuje na formulářích pro pojišťovnu Global Insurance, již v televizi vychvaluje mluvící osel Buster s protivným hýkavým smíchem. Buster je na každém formuláři a odhaluje v úsměvu velké zuby (působí to dost drze). Holly je formulář odporný, ale těší ji, že v tomto případě bude muset mluvící osel vysolit pojistku za šperky ukradené při domácím vloupání. Hodnota šedesát nebo sedmdesát tisíc dolarů minus spoluúčast, pokud Holly chybějící klenoty nenajde. „Tak kdo je tady dneska osel?“ prohodí Holly do prázdné kanceláře a musí se zasmát.

Zazvoní jí telefon, jde však o osobní hovor, nikoli pracovní. Na displeji se objeví tvář Barbary Robinsonové.

„Ahoj, Barbaro, jak se máš?“

„Skvěle! Mám se skvěle!“ Barbara přímo hýří nadšením. „Mám úžasné zprávy!“

„Tvoje kniha je na žebříčku bestsellerů?“ To by byla opravdu báječná zpráva. Kniha Barbařina bratra se v hitparádě Timesů dostala na jedenácté místo, tedy ne do první desítky, ale ani tak to nebylo špatné.

Barbara se zasměje. „Básníci se mezi bestsellery nedostávají, s výjimkou Amandy Gormanové. Musím se spokojit se čtyřmi hvězdičkami na Goodreads.“ Odmlčí se. „Skoro čtyřmi.“

Podle Hollyina názoru by si kniha zasloužila pět hvězdiček. Ona sama jí pět dala. Dvakrát. „Tak co je nového, Barb?“

„Ráno jsem byla devatenáctá volající do rádia K-POP a vyhrála jsem dva lístky na Sistu Bessie! Ten koncert ještě ani neoznámili!“

„Bohužel netuším, kdo to je,“ přizná se Holly… Ačkoli to téměř tuší. Nejspíš by to věděla, kdyby neměla plnou hlavu otázek z pojišťovacího dotazníku, jež jsou nenápadně předpojaté ve prospěch pojišťovny. „Nezapomínej, že už nejsem nejmladší. Mé znalosti populární hudby a láska k ní v podstatě končí u Halla a Oatese. Ten blonďák se mi líbil.“

Rap a hip-hop ji naprosto nezajímají. Domnívá se, že by se jí líbily, kdyby měla mladší a ostřejší sluch (spousta rýmů jí uniká) a byla lépe naladěna na serenády o životě na ulici od umělců, jež poslouchají Barbara a Jerome. Mívají exotická jména jako Pos’ Top, Lil Durk nebo – Hollyin oblíbený, ačkoli neví, o čem vlastně rapuje – YoungBoy Never Broke Again.

„Měla bys ji znát, ta je z tvých dob, Holly.“

Au, pomyslí si Holly. „Soulová zpěvačka?“

„Ano! Soul a gospely.“

„Dobře, znám ji,“ řekne Holly. „Nenazpívala coververzi písně od Ala Greena? ‚Let’s Stay Together‘?“

„Jo! Byl to hit! Mám ji ráda na karaoke! Zpívala ji živě na Spring Hopu, když jsem byla ve čtvrťáku na střední.“

„Já jsem vyrostla u stanice Q102,“ řekne Holly. „Spousta ohijských rockerů jako Devo a Chrissie Hynde nebo Michael Stanley, ale ti byli všichni bílí. Na kvéčku moc černošské hudby nehráli, ale tahle verze… Tu si pamatuji.“

„Sista Bessie tu začíná comebackové turné! V hale Mingo! Dva koncerty, oba vyprodané, ale mám dva lístky… a vstupenku do zákulisí! Pojď se mnou, Holly, prosím.“ Snaží se ji přemluvit: „Zpívá i nějaké gospely, vím, že je máš ráda.“

Holly se gospely opravdu líbí. Je velkou fanynkou Blind Boys of Alabama a Staple Singers, hlavně Mavis Staplesové, a přestože si Sistu Bessie sotva pamatuje, stejně jako většinu hudby z posledního desetiletí dvacátého století, miluje starý dobrý soul ze šedesátek, Sama Cooka, Jackie Wilsonovou. A Wilsona Picketta. Jednou chtěla jít na Pickettův koncert, ale matka jí to zakázala. A když teď pomyslela na Mavis Staplesovou…

„V osmdesátých letech si říkala Little Sister Bessie. Tehdy jsem poslouchala WGRI. Malá rádiová stanice, která vysílala jen do západu slunce. Hráli tam gospely.“ Holly ale stanici poslouchala, jen když její matka nebyla doma, protože spousta těch skupin, například BeBe & CeCe Winans, byla černošská. „Pamatuju si, jak Little Sister Bessie zpívala ‚Sit Down, Servant‘.“

„To byla nejspíš ona, než se totálně proslavila. Co odešla do důchodu, nahrála jen jednu desku, samé gospely. Lord, Take My Hand. Moje matka si ji často pouští, ale mně se líbí ostatní věci. Řekni, že půjdeš se mnou, Holly. Prosím. Je to úplně první koncert, skvěle si to užijeme.“

Holly nemá na halu Mingo kvůli jistému netvorovi Bradymu Hartsfieldovi dobré vzpomínky. Barbara u toho také byla, ale Bradyho zneškodnila Holly, ne ona. Ať už má jakékoli asociace, nedokáže Barbaře nic odmítnout. Vlastně ani Jeromovi. Kdyby Barb řekla, že má dva lístky na YoungBoye, také by souhlasila. (Pravděpodobně.)

„Kdy to bude?“

„Příští měsíc. Třicátého prvního května. Máš spoustu času, aby sis zařídila volno.“

„Bude to pozdě večer?“ Holly nesnáší pozdně večerní akce.

„Ne, vůbec!“ Barbara stále překypuje radostí a Holly to výrazně vylepší náladu. „Začíná to v sedm a konec bude v devět, nanejvýš v půl desáté. Sista nejspíš nechce ponocovat, je už stará, musí jí být skoro pětašedesát.“

Holly, které už pětašedesátnice nepřipadají zvlášť staré, to nijak nekomentuje.

„Půjdeš?“

„Naučíš se ‚Sit Down, Servant‘ a zazpíváš mi to?“

„Ano. Ano, rozhodně! A má skvělou soulovou kapelu.“ Barbara ztiší hlas téměř k šepotu. „Někteří muzikanti jsou z Muscle Shoals!“

Holly nepozná Muscle Shoals od Muscle & Fitness, ale to nevadí. A ještě chce Barbaru přimět, aby se trochu snažila. „A zazpíváš mi i ‚Let’s Stay Together‘?“

„Ano! Jestli tě tím přesvědčím, abys šla se mnou, máš u mě karaoke!“

„Tak jo. Domluveno.“

„Hurá! Vyzvednu tě. Mám nové auto, koupila jsem si ho za peníze z Penleyho ceny. Prius, jako máš ty!“

Ještě si chvíli povídají. Barbara si postěžuje, že co se Jerome vrátil z turné, skoro ho neviděla. Buď dělá rešerše pro novou knihu, nebo tráví čas v kanceláři Práva nálezce.

„Taky jsem ho teď pár dní neviděla,“ řekne Holly, „a když už ano, byl nějaký skleslý.“

Než Barbara ukončí hovor, řekne ještě (s neskrývanou spokojeností): „Bude ještě skleslejší, až se dozví, že jdeme na Sistu Bessie. Díky, Holly! Opravdu! Parádně si to užijeme!“

„Doufám,“ řekne Holly a dodá: „Nezapomeň, že jsi mi slíbila zazpívat. Máš moc krásný hl…“

Ale Barbara už je pryč.

4

Izzy a Tom Atta vyjedou výtahem do třetího patra Kinerovy nemocnice. Když vystoupí, šipky na zdi jim nabízejí buď kardiologii (doprava), nebo onkologii (doleva). Zamíří vlevo. Na recepci ukážou své odznaky a zeptají se, kde najdou Caryho Tollivera. Izzy zaujme znechucený výraz, který přeběhne po tváři sestry – krátce stáhne koutky úst a vzápětí je zase narovná.

„Je na pokoji 419, ale nejspíš ho najdete na terase, jak se opaluje na slunci a čte si některou z těch svých detektivek.“

Tom nechodí kolem horké kaše. „Slyšel jsem, že rakovina slinivky je jedna z nejhorších. Kolik má podle vás času?“

Sestra, stará veteránka, která ještě nosí od hlavy k patě bílou, se nakloní blíž a ztiší hlas. „Jeho doktor říká, že nejvýš pár týdnů. Podle mě tak dva, možná méně. Už by ho poslali domů, nebýt jeho pojištění, které musí být zatraceně lepší než to moje. Upadne do kómatu a pak už to bude jen dobré ráno, dobré odpoledne, dobrou noc.“

Izzy si vzpomene, jakou má Holly Gibneyová pifku na pojišťovny: „Překvapuje mě, že se z toho jeho pojišťovna nevykroutila. Vždyť přece falešně obvinil muže, kterého pak zavraždili ve vězení. Víte o tom?“

„Samozřejmě,“ přitaká sestra. „Dává na odiv, jak moc ho to mrzí. Nechal si zavolat kněze. Podle mě jsou to ale krokodýlí slzy!“

„Státní zástupce ho odmítl stíhat, protože Tolliver prý kecá, takže mu to prošlo a pojišťovna musí platit.“

Sestra obrátí oči v sloup. „Nakecá toho vážně hodně, to ano. Podívejte se nejdřív na terasu.“

Kráčejí chodbou a Izzy napadne, že pokud existuje život po životě, Alan Duffrey tam na svého bývalého kolegu Caryho Tollivera už možná čeká. „A bude si s ním chtít popovídat.“

Tom se na ni podívá. „Cože?“

„Nic.“

5

Holly před sebe položí poslední formulář pro Global Insurance, vzdychne, chopí se pera – jestli chce mít šanci na nalezení ztracených šperků, musí formulář bůhvíproč vyplnit ručně –, ale pak je odloží. Zvedne mobil a podívá se na dopis od Billa Wilsona, nebo kdo to ve skutečnosti napsal. Není to její případ a v žádném případě by ho Isabelle nesebrala, ale stejně cítí, jak se jí v hlavě rozsvěcí žárovička. Její práce je obvykle nudná, obnáší příliš mnoho papírování a pořádných, zajímavých případů je teď zrovna jako šafránu, takže ji to zaujalo. A ještě je v tom něco mnohem důležitějšího. Když se jí v hlavě rozzáří ta světýlka… Líbí se jí to. Miluje to.

„Není to moje práce. Ševče, drž se svého kopyta.“

Její otec to rád říkával. Její zemřelá matka Charlotte znala tisíce rázných aforismů, otec jen několik… Ale Holly si je pamatuje všechny. Co je vůbec ševcovské kopyto? Nemá ponětí, a potlačí touhu vygooglit si to. Ví však, co je její kopyto: vyplnit poslední formulář a potom prověřit zastavárny a překupníky, nenajde-li se někde hromádka klenotů ukradených bohaté vdově ze Sugar Heights. Kdyby je našla, dostala by od mluvícího osla Bustera bonus. Zřejmě mi ho vytlačí z vlastního zadku, pomyslí si. Velmi neochotně.

Vzdychne, zvedne pero, opět ho odloží a napíše místo toho e-mail.

Izzy – ty už to víš, je to celkem jasné, ale ten člověk, kterého hledáte, je poměrně chytrý. Mluví o Blackstoneově pravidlu, o tom by nevzdělaný člověk nevěděl. Víra, že by se za zbytečnou smrt nevinného měli trestat nevinní, je možná pomatená, ale musíš uznat, že jde o pěkně vybroušenou frázi. Vyváženou. Píše s perfektní interpunkcí. Všimni si, jak má napsanou hlavičku, je tam adresát, odesílatel, i komu poslal kopii. Takhle jsme to psali dříve, když jsem vyřizovala obchodní korespondenci. Dnes už se na to tak nedbá. Vyplývá mi z toho, že Bill Wilson možná pracoval na nějaké kvalifikovanější pozici.

Co se týče jména Bill Wilson, nemyslím si, že ho zvolil náhodně. (Pokud je tedy muž.) Je možné, že se setkal s tím zavražděným, totiž Alanem Duffreym, na mítinku Anonymních alkoholiků nebo narkomanů. (Pokud skutečně píše o Duffreym.) Zřejmě bys sehnala někoho, kdo na ty schůze chodí. Kdyby ne, mám zdroj, který dochází mezi Anonymní narkomany a netají se tím. Je barman (ano, vážně) a je šest let čistý. Buď on, nebo nějaký tvůj zdroj by si možná všiml někoho nápadného s dobrým vyjadřováním. Někoho, kdo se na setkání třeba i zmínil o Duffreym nebo „o tom chlápkovi, kterého pobodali ve vězení“. Protože jsou skupiny dost anonymní, není to moc pravděpodobné, ale možná bys ho tak dokázala najít. Vím, malá šance, přesto možnost.

Holly

Přejede kurzorem nad odesílací tlačítko, ale pak ještě doplní několik řádků.

PS! Všimla sis, že křestní jméno Lewise Warwicka je napsané špatně? Kdybys chytila někoho podezřelého, nechtěj po něm, aby napsal jeho jméno. Opakuji, ten člověk není hloupý. Požádej ho, aby napsal něco jako: „Nikdy jsem neměl rád Lewise Blacka.“ Uvidíš, jestli napíše „Louise“. Asi je ti to jasné, ale to víš, sedím tu a nemám co dělat.

H.

Přečte si to po sobě a ještě dodá: PPS! Lewis Black je komik. Zamyslí se nad tím a usoudí, že by si Izzy mohla myslet, že si Holly myslí, že je Izzy hloupá nebo kulturně negramotná. Smaže to a pak si pomyslí: Třeba skutečně neví, kdo je Lewis Black – a vrátí řádek zpět. Tyto věci ji trápí.

Bill Hodges, který založil Právo nálezce, jednou Holly řekl, že je přehnaně empatická, a když Holly odpověděla: Říkáš to, jako by to bylo špatně, Bill odvětil: V téhle práci někdy je.

Odešle e-mail a přikáže si, aby zvedla zadek (jak to říkávala Charlotte Gibneyová) a začala hledat ty ztracené šperky. Ale stejně ještě chvíli sedí, protože ji na tom, co řekla Izzy, něco trápí.

„Ne Izzy. Barbara.“

Holly to umí s počítači – díky tomu se ostatně sblížila s Jeromem –, ale schůzky si píše postaru do diáře v kabelce. Teď ho vyloví a listuje na konec května. Zapsala si tam: Kate McKayová, HM 20 h. Možná? HM je hala Mingo.

Od doby, kdy ustoupil covid-19, chodí Holly docela často do kina (ale je-li aspoň z poloviny plné, bere si roušku), ovšem jen málokdy na přednášky a na koncerty. Na přednášku McKayové však nejspíš půjde. Pokud nebude muset moc dlouho stát ve frontě a pokud se vůbec dostane dovnitř. Holly s některými názory McKayové nesouhlasí, ale kdykoli mluví o sexuálním obtěžování žen, Holly Gibneyová ji plně podporuje. I ona v mládí zažila obtěžování a zná jen několik žen – včetně Izzy Jaynesové –, kterým se to v nějaké formě nepřihodilo. Kromě toho má Kate McKayová v sobě to, čemu Holly říká kuráž. Ona sama příliš kurážná není, proto tuto vlastnost obdivuje. Možná trochu kuráže posbírala, když se střetla s Harrisovými, ale spíš se snažila prostě přežít. A také měla štěstí.

Rozhodne se, že problém se dvěma závazky v jeden den vyřeší později. Protože má pořád tendenci klást si všechno za vinu, usoudí, že si patrně zapsala špatné datum. Tak jako tak se ale zdá, že být v sobotu 31. května večer v hale Mingo je její osud, a jakkoli obdivuje kuráž Kate McKayové, raději by byla s Barbarou.

„Šperky,“ řekne a vstane. „Najít šperky.“ Formulář pro pojišťovnu může počkat.

6

Izzy má představu, jak by měl vypadat vedoucí oddělení půjček z First Lake City Bank. Snad ji získala z brožurky, která jí přišla poštou, nebo z televizního pořadu: trochu obtloustlý, ale pěkně upravený, v padnoucím obleku, trochu kolínské (ne moc), milý úsměv, připravený zeptat se: Kolik byste potřebovala?

Cary Tolliver takový není.

Najdou ho s Tomem ve společenské místnosti ve třetím patře, kde podřimuje s otevřenou detektivkou Jedovatá oběť rozloženou na hrudi. Místo úhledného třídílného obleku má na sobě sepraný nemocniční župan a pod ním zmačkané pyžamo s Hello Kitty. Na propadlých tvářích mu roste prošedivělé strniště. Na části hlavy má dlouhé vlasy a na jiné části pleš. Holá místa pokrývají skvrny nažloutlého ekzému. Kůže na obličeji, která není porostlá prořídlými vousy, je tak bledá, že působí nazelenale. Tělo má vyhublé na kost, vystupuje z něj jen nápadně vyduté břicho. Jako houba připravená vystřelit výtrusy, pomyslí si Izzy. Na jedné straně stojí vedle Tollivera invalidní vozík a na druhé stojan s infuzí. Sotva Izzy přistoupí blíž, uvědomí si, že Tolliver moc nevoní. Ne, to není přesné. Ve skutečnosti smrdí.

Rozdělí se, aniž se musejí domlouvat. Tom popojde k vozíku a Izzy ke stojanu se sáčkem, z něhož pomalu odkapává čirá tekutina do hřbetu Tolliverovy ruky.

„Vstávejte, Cary,“ ozve se Tom. „Vstávejte, Šípková Růženko.“

Tolliver otevře zarudlé, uslzené oči. Podívá se na Toma Attu, pak na Izzy a zase na Toma.

„Policisté,“ hlesne. „Vyložil jsem tomu asistentovi okresního zástupce všechno, co vím. Napsal jsem mu dopis. Ten kretén to zatajil. Mrzí mě, že Duffreyho zabili. To se nemělo stát. Nemám k tomu co dodat.“

„Možná že ano,“ opáčí Tom. „Ukaž mu dopis, Iz.“

Izzy vyndá mobil s úmyslem podat jej Tolliverovi. Ten ale zavrtí hlavou. „Nemůžu si ho vzít. Jsem moc slabý. Nemůžete mě nechat v klidu umřít?“

„Jestli udržíte knihu, udržíte i telefon,“ usadí ho Izzy. „Přečtěte si to.“

Tolliver telefon převezme a podrží si ho přímo před nosem. Přečte si dopis od Billa Wilsona a vrátí mobil Izzy. „No a? Myslíte, že podle toho člověka nesu vinu já? Fajn. I když jsem se to snažil vzít zpět, fajn. Ať mě klidně přijde zabít. Udělá mi laskavost.“

Izzy se nedomnívala, že podle „Billa Wilsona“ je tím provinilým právě Tolliver…, ale vsadila by se, že Holly to napadlo. „Chceme, abyste nám zkusil pomoct,“ řekne. „Bill Wilson je téměř jistě pseudonym. Můžete nám říct, kdo by to mohl napsat? Kdo měl tak blízko k Alanu Duffreymu, aby přišel s takovou výhrůžkou?“

„Ten dopis je možná plané vyhrožování, ale pokud ne, mohl byste zachránit pár životů,“ dodá Tom.

„Nejsem žádný osahávač dětí,“ řekne Tolliver a Izzy si uvědomí, že je sjetý jako guma. „Řekl jsem to těm druhým policajtům. A tomu kreténskému asistentovi. To, co mi našli v počítači, jsem si uložil jen proto, aby mi věřili. Zahodili to a pak s tím zase přišli, když jsem onemocněl. Kopie většiny toho, co jsem poslal Duffovi.“ Když pronese Duffovi, ohrne horní ret jako vrčící pes a Izzy vidí, že mu chybějí některé zuby. Ty zbývající černají. Opravdu páchne: eau de chcanky, eau de merde a eau de mort. Izzy se nemůže dočkat, až odsud vypadne na čerstvý vzduch.

„Kromě těch sraček na počítači měl i časopisy,“ řekne Tom. „Mluvil jsem s Allenem a cestou sem jsem si přečetl spis. Jeden z nich měl název Radost a pýcha strejdy Billa. Nechutné, co?“

„Jestli jste to udělal…,“ začne Izzy.

„Udělal jsem to a ten zasranej asistent zástupce to ví. Napsal jsem mu v únoru, když mě diagnostikovali. Všechno jsem mu vysvětlil. Popsal jsem věci, které nebyly v papírech. On to zatajil. Duffrey měl být venku. Vina je na Allenovi.“

„Jestli jste to udělal,“ opakuje Izzy, „je nám jedno jak. Záleží nám jen na tom, kdo mohl napsat tenhle dopis.“

Tolliver se na ni nedívá. Upírá pohled na Toma. Izzy to nepřekvapuje; kdykoli pracuje s mužským partnerem, mužské subjekty ji obvykle přehlížejí. Ženy také.

„Časopisy jsem koupil na dark webu,“ vysvětluje Tolliver. „Vplížil jsem se mu do domu nezamčenou přepážkou ve sklepě a nacpal jsem mu je pod kotel.“

„Řekněte nám, kdo měl blízko k Duffreymu,“ ozve se Izzy. „Kdo by mohl být dost naštvaný, aby…“

Tolliver ji i nadále ignoruje. Mluví s Tomem Attou a rozjíždí se. „Chcete vědět, jak jsem dostal ty věci do jeho počítače? Všechno jsem to vysvětlil Allenovi, ale tomu kreténovi to bylo jedno. Takže jakmile jsem se smířil s tím, že zemřu – jakžtakž, nikdo to asi neumí dokonale –, řekl jsem o tom Buckeyeskému Brandonovi. Ten mě vyslechl. Poslal jsem Duffreymu e-mail, který se tvářil, jako by byl od pošty. Že mu nemůžou doručit balíček. Každý ví, že je to podvod, vědí to i staré babky, ale tenhle pitomec – prý tak chytrý, aby mohl dělat vedoucího na půjčkách, ale ve skutečnosti má tolik inteligence jako rozbitý vypínač – na ten odkaz klikl. A měl jsem ho. Poslal jsem mu zazipovaný soubor schovaný v daňovém formuláři. Ale nechtěl jsem, aby zemřel. Proto jsem se přiznal.“

„Takže ne proto, že umíráte?“ Proto tu sice nejsou, ale Izzy si nemůže pomoct.

„No… jistě. To s tím také mělo co do činění.“ Krátce na ni pohlédne, a pak obrátí pozornost zpět k Tomovi. „Nějaká vina padá i na toho, kdo ho pobodal, ne? Já jsem jen chtěl, aby byl na seznamu sexuálních násilníků, až vyjde z vězení. Měli povýšit mě. Měl jsem to být já, a on mi to ukradl.“ Tolliver se kupodivu rozpláče.

„Přátelé a známí,“ řekne Izzy. Napadne ji, jestli by neměla Tolliverovi poklepat na vyhublé rameno, aby ho na sebe upozornila, ale nedokáže se k tomu přimět. Z jeho pachu se jí zvedá žaludek. „Pomozte nám a my vás necháme na pokoji.“

„Promluvte si s Petem Youngem z půjček. Claire Rademacherová, vedoucí pokladní. S oběma kamarádil. Nebo Kendall Dingley, to je vedoucí pobočky.“ Zase ten psí úšklebek horním rtem. „Kendall je blbej jak necky, dostal to místo jen proto, že jeho dědeček banku založil a jeho strýc vede hasičský sbor. Po starém Hiramu Dingleym dokonce pojmenovali park. Měl jsem Kendallovi taky poslat nějaké dětičky, všichni by si mysleli, že v tom Duff a Dingoš jeli společně, ale neudělal jsem to, protože jsem dobrý člověk. Vím, že tomu nevěříte, ale v hloubi duše jsem dobrý. Duff lezl Dingošovi do zadku jako divý. Proto ho povýšili místo mě.“

Izzy si zapisuje jména. „Ještě někdo?“

„Možná měl přátele tam, kde bydlel, ale o tom nic…“ Zašklebí se a nadzvedne to těhotné břicho. Uprdne si, až to zaduní, a když zápach doputuje k Izzy, napadne ji, že by to dokázalo oloupat barvu ze zdi.

„Kristepane, to je bolest. Musím se vrátit do pokoje. Morfinová pumpa už bude vynulovaná. Dovezte mě tam, buďte tak laskaví.“

Tom se nakloní do oblaku zápachu a tiše pronese: „Cary, ani bych vás nepochcal, kdybyste hořel. Jestli mluvíte pravdu, nechal jste poslat nevinného do vězení, kde ho pobodali a celý den umíral. Myslíte si, že vás to bolí? Jeho to sakra bolelo a ani si to nezasloužil. Praštil bych vás do toho ohyzdného břicha, ale akorát byste si zase prdnul.“

„Opustila mě žena,“ řekne Tolliver. Stále brečí. „Vzala děti a odešla. Udělal jsem to nejen pro sebe, ale i pro ni, protože pořád držkovala, že si nemůžeme dovolit to nebo ono, a kdo mě teď pohřbí? Ha? Kdo mě pohřbí? Bratr? Sestra? Ani mi neodepisují na e-maily. Matka mi řekla…“

„Nezajímá mě to.“

„Řekla mi: ‚Jak sis ustlal, tak si lehni.‘ Je to na hovno.“

Nadzvedne boky a znovu si hlučně pšoukne. Izzy řekne: „Jdeme. Víc nám toho neřekne.“

„Kápl jsem božskou,“ dodá Tolliver, než odejdou. „Dvakrát. Poprvé tomu kreténovi z okresu, potom Buckeyeskému Brandonovi. Nemusel jsem to dělat. A teď se na mě podívejte. Vidíte?“

Izzy a Tom se vrátí na recepci. Stará veteránka v bílé uniformě vyplňuje formuláře. Izzy jí oznámí: „Chce zpátky do pokoje. Prý už bude mít vynulovaný dávkovač morfinu.“

Sestra ani nezvedne zrak od papírů. „Může chvilku počkat.“

7

Je květen a je krásně.

Nedaleko od města se rozkládá lesnaté předměstí, které se jmenuje Upriver. Na jeho severním okraji se nachází malý park, kde několik lidí provádí meditační pozice, jež by se daly (možná) nazývat ásanami. Trigovi je jedno, jak se tomu říká. Dívají se k obzoru, ne na něho. To nevadí. Koupil si u okýnka burger, ale kousl do něj jen párkrát a odhodil ho na sedadlo spolujezdce. Je tak nervózní, že nemůže jíst. Dopis, který poslal policii, byl pouhým varováním. Teď jde do tuhého.

Je otázka, jestli to dokáže. Samozřejmě. On se domnívá, že ano, ale jistě to bude vědět, teprve až bude hotovo. Jako malý zabíjel vzduchovkou veverky a ptáky, což bylo v pohodě. Vlastně to bylo dobré. Otec ho jednou vzal na lov vysoké, ale nedovolil mu opravdovou zbraň. Jak tě znám, zakopl bys o nějakou díru a ustřelil si nohu, řekl mu tehdy. Slíbil mu, že pokud nějakou vysokou zahlédnou, nechá ho vystřelit, ale na žádnou zvěř nenatrefili a Trig si byl docela jistý, že by mu otec zbraň stejně nepůjčil. Chtěl by si vystřelit sám.

A odbýt si premiéru zabitím člověka? Trig chápe, že jakmile tuto hranici překročí, už nebude cesty zpět.

Ulice, která vede kolem parčíku, má vtipné jméno: Anyhow Lane. „Nějaká ulice“. Má slepý konec. Trig už tu byl třikrát a ví, že poblíž jejího konce probíhá turistická Buckeyeská trasa. Je 29 kilometrů dlouhá. Bývala to železnice, ale koleje zrušili už před třiceti lety a nahradili je širokou asfaltkou financovanou okresem, která se vine mezi stromy a křovím až k dálnici a končí na okraji území města.

Na konci Anyhow Lane je malá čtvercová plocha udusané hlíny s cedulí NEPARKOVAT PO 19. H. Při každé ze svých předchozích průzkumných návštěv tu Trig viděl zaprášený buldozer, který značce vzdoroval. Je tady i dnes odpoledne a klidně tu mohl stát už několik let – a třeba zde ještě další léta stát bude. Trig za ním může schovat auto, na ničem jiném mu nezáleží. Za buldozerem začíná mlází a cedule oznamují: BUCKEYESKÁ TRASA – NEODHAZUJTE ODPADKY – PRO PĚŠÍ I CYKLISTY NA VLASTNÍ RIZIKO.

„Taťko, taťko.“

Otec dávno zemřel, ale Trig si s ním občas povídá. Ne že by ho to uklidňovalo, ale má pocit, že tak přivolává štěstí.

Zaparkuje za buldozerem a vezme si ze zadního sedadla své toyoty batoh a mapu trasy. Hodí si batoh na záda a mapu si zastrčí do zadní kapsy. Z prostřední přihrádky vyndá revolver Taurus .22 s krátkou hlavní a vloží si jej do pravé přední kapsy. V levé má tenké kožené pouzdro s třinácti kousky papíru. Mine piknikové stoly, odpadkový koš plný plechovek od piva a nabarvený stojan se zalaminovanou mapou trasy. Při předchozích průzkumech viděl na stezce spoustu chodců i cyklistů, někdy v párech nebo trojicích – ti se pro jeho dnešní účely nehodí –, ale i samotné.

Možná dnes nikoho samotného nepotkám, pomyslí si. Jestli ne, bude to znamení. „Zastav se, dokud máš ještě čas, dokud jsi nepřekročil hranici. Jakmile ji překročíš, už se nemůžeš vrátit.“

Vzpomene si na jednu mantru Anonymních alkoholiků: Jedna sklenička je moc a tisíc skleniček nikdy nestačí.

Má na sobě hnědý svetr a obyčejnou hnědou kšiltovku staženou skoro až k obočí. Na čepici není žádné logo, které by si kolemjdoucí mohli zapamatovat. Nejde na západ, ale na východ, aby mu slunce neosvěcovalo viditelnou část obličeje. Mine ho starší pár na kolech a pokračuje na západ. Muž ho pozdraví. Trig zvedne ruku, ale mlčí. Kráčí dál. Asi po kilometru a půl les prořídne a stezka míjí bytovou výstavbu, kde si jednou budou hrát děti a ženy věšet prádlo. Jestli se dostane až tam, aniž potká osamělého chodce, vykašle se na to. Možná jen pro dnešek, možná úplně.

Jasně, ozve se taťka. Jen vyměkni, ty zasranej zbabělče.

Trig se šourá dál s jednou rukou na rukojeti revolveru. Hvízdal by si, ale má sucho v ústech. A nyní vyjde ze zatáčky před ním osamělý chodec, ve kterého doufal (a také se ho hrozil). Vlastně není úplně sám; vede si na červeném vodítku pudla. Trig si představoval, že jeho první obětí bude muž, ale tohle je žena středního věku v džínách a mikině s kapucí.

Neudělám to, pomyslí si Trig. Počkám na muže a bez psa. Nějaký jiný den. Ale jestli chce svou misi splnit – celou –, musí zařadit čtyři ženy.

Vzdálenost mezi nimi se zmenšuje. Žena a pes ho za chvíli minou. Ona bude dál žít svůj život. Udělá si večeři. Bude se dívat na televizi. Zavolá kamarádce a řekne jí: Dnešní den byl skvělý, co u tebe?

Teď, nebo nikdy, pomyslí si Trig a levou rukou vyndá ze zadní kapsy mapu. Pravou stále svírá revolver. Neustřel si nohu, napomíná se v duchu.

„Dobrý den,“ pozdraví ho žena. „Krásné odpoledne, viďte?“

„Rozhodně.“ Znělo to chraptivě, nebo se mu to jen zdálo? Asi se mu to jen zdálo, protože žena nevypadá nijak vyděšeně. „Mohla byste mi ukázat, kde jsme?“

Podá jí mapu. Trochu se mu třese ruka, ale žena si toho asi nevšimla. Přistoupí blíž a podívá se na mapu. Pudl očichává nohavici Trigových kalhot. Trig vytáhne z kapsy revolver. Kohout se na okamžik zachytí za podšívku, ale vzápětí se uvolní. Žena zbraň nevidí. Dívá se do mapy. Trig ji vezme kolem ramenou a ona zvedne zrak. Hlavně nevyměknout, pomyslí si Trig.

Než se může žena odtáhnout, přiloží jí krátkou hlaveň revolveru na spánek a stiskne spoušť. Zkoušel ze zbraně vystřelit a ví, co má čekat – ne hlasitou ránu, ale spíš lupnutí, jako když zlomíte suchý klacek přes koleno. Žena obrátí oči v sloup a z úst jí vyjede jazyk. To je jediná děsivá část toho všeho. Zhroutí se mu v objetí.

Z dírky ve spánku pomalu vytéká krev. Trig přiloží hlaveň na otvor zčernalý od střelného prachu a vystřelí ještě jednou. První kulka nevyšla ven, zůstala v ženině uhasínajícím mozku, ale tato prošla skrz. Její vlasy nadskočí, jako by je zvedl hravý prst. Trig se rozhlédne a má pocit, že se určitě někdo dívá, jinak to přece není možné, ale nikdo tu není. Aspoň zatím.

Pudl zírá na svou paní a kňučí. Červené vodítko mu leží u předních nohou. Pes pohlédne na Triga a očima se ptá, jestli je všechno v pořádku. Trig ho plácne volnou rukou po kudrnatém zadku a pobídne ho: „Běž!“

Pes nadskočí a uteče po stezce o sedm nebo deset metrů dál, aby unikl z Trigova dosahu. Pak se zastaví a ohlédne se. Vodítko se za ním táhne jako rudá stuha.

Trig odtáhne ženu do křoví vedle stezky a dál do řídkého lesa. Rozhlíží se na obě strany, dokud není mimo dohled. Poblíž jezdí auta, ale on je nevidí.

Ten pes, pomyslí si. Někomu bude divné, proč tu pobíhá s vodítkem na krku. Nebo se sem vrátí. Měl jsem se na to vykašlat.

Ale už je pozdě.

Vytáhne z kapsy kožené pouzdro. Ruce se mu silně třesou a pouzdro mu málem upadne. U nohou mu leží mrtvá žena. Všechno, čím byla, skončilo. Trig se probírá kousky papíru. Andrew Groves… Ne… Philip Jacoby… Ne… Steven Furst… Ne. Kde má ženy? Kde má ty zatracené ženské? Nakonec dojde k Letitii Overtonové. Je to černoška a on zabil bělošku, ale to je jedno. Možná nebude moct nechat jméno u všech svých obětí, ale u téhle to jde. Vloží jí papírek mezi prsty otevřené ruky, otočí se a vrátí se ke stezce. V křoví se ještě zastaví a rozhlíží se po chodcích a cyklistech, ale žádní tu nejsou. Vyjde na stezku a zamíří na západ k parkovišti, kde má auto.

Pudl tam pořád stojí a za ním se táhne vodítko. Trig na něj zamává oběma rukama. Pes se přikrčí a pak odběhne. Když Trig projde další zatáčkou, spatří stát psa předními tlapami na asfaltu a zadními v křoví. Pudl při pohledu na něj couvne, počká, až přejde, a poté se rozběhne, odkud přišel. Vodítko táhne za sebou. Najde svou paní a nejspíš začne štěkat: Vstávej, paničko, vstávej! Někdo půjde kolem a napadne ho, proč tam ten hloupý pes asi štěká.

Protože je stezka dosud opuštěná, Trig se pustí do klusu a nakonec se dá do rychlého běhu. Doběhne až na parkoviště, aniž ho někdo spatřil. Hodí batoh na zadní sedadlo, sedne si za volant a lapá po dechu.

Musíš odsud vypadnout. Myšlenky jsou jeho, hlas taťkův. Okamžitě.

Otočí klíčkem a cinkne to, ale nic víc se nestane. Auto nestartuje. Bůh ho trestá. Trig nevěří v Boha, ale přesto ho Bůh trestá. Podívá se na palubovku a vidí, že po příjezdu nechal páku automatu v poloze pro jízdu vpřed. Posune ji do parkovací polohy a auto nastartuje. Trig vycouvá zpoza buldozeru, odjíždí po Anyhow Lane a odolává pokušení přidat na rychlosti. Nespěchej, napomíná se. Spěch škodí zdraví.

Ásany, pozdravy slunci, či co to bylo, už skončily. Muži a ženy si povídají nebo se vracejí ke svým autům. Nikdo si nevšímá chlapíka v hnědé kšiltovce, který projíždí kolem ve zcela zapomenutelné Toyotě Corolla.

Udělal jsem to, říká si. Zabil jsem tu ženu. Její život skončil.

Necítí vinu, jen otupělou lítost, jež ho vede k myšlenkám na poslední rok pití, kdy každý první lok chutnal jako smrt. Ta žena se ocitla ve špatnou chvíli na špatném místě (i když pro něj to bylo správné místo a správný čas). Už nedočte knihu, neodepíše na e-maily a esemesky, nepojede na plánovanou dovolenou. Pudl dnes večer možná dostane nažrat, ale ne od ní. Dívala se do jeho mapy a pak… Pak najednou ne.

Ale zvládl to. Když nastal ten okamžik, neustřelil si nohu ani nevyměkl. Mrzí ho, že se žena v džínách a mikině musela stát součástí vykoupení, ale je si jistý, že pokud existuje nebe, ta žena už se tam rozhlíží. Co by ne?

Byla přece nevinná.

Kapitola 2

1

VRenu panuje deštivé ráno aKate chce noviny. Ne jakékoli noviny, ale ten typ, kterému říká „bulvární plátek“. Tento konkrétní plátek se jmenuje The West Coast Clarion.

Corrie ukáže na Katin notebook, ale Kate zavrtí hlavou azakření se na ni. „Clarion vychází pouze na papíře.“ Ztiší hlas. „Internet je přece nástrojem tajné vlády. Ikdyž lidem, kteří ty sračky píšou, nevadí, když se šťavnatější kousky objeví na sociálních sítích. Kde se takovými drobnostmi, jako jsou fakta akontext, nikdo nezatěžuje.“ Potom jakoby mimoděk (tyhle dodatečné myšlenky rády způsobují problémy) dodá: „Avezmi si můj klobouk.“

„Děláte si legraci?“

Katino borsalino – komicky velký plstěný klobouk, téměř parodie klobouku, jejž by si nasadil stylově oblečený muž podle Esquiru – je jejím poznávacím znamením. Nosí ho na všechny akce, rozmáchle smeká avysekne ktomu okázalou poklonu vočekávání bouřlivého potlesku (anějakého toho bučení). Má ho na hlavě na obálce Ms. aNewsweeku.

„Ani trochu.“ Zapisuje si poznámky pro svou řeč, kterou přednese dnes večer vPioneer Center. Turné sice sotva začalo, ale pro Kate McKayovou nejde oprvní zkušenost. Má už určitou šablonu, ale věří vpravidlo Tipa O’Neilla, že politika je lokální, apřizpůsobuje každý projev konkrétnímu městu. Hlavní myšlenkou není Kupte si moji knihu, nyní je ve slevě, protože kniha už je bestsellerem stejně jako tři předchozí. Kniha je jen vstupní branou kjejím názorům aagendě. Následuje potlesk, rozhořčení, pozornost tisku atelevize; amůže se jet do dalšího města. Což bude Spokane.

„Chci vědět, jaké blbosti omně píšou. Možná to večer budu moct použít, ale nechci, abys promokla. Ještě abys tak hned na začátku turné onemocněla. Leje tam jako zkonve. Myslela jsem, že vRenu má být sucho.“

Corrie si téměř zbožně posadí borsalino na hlavu aposune je doleva, jako to dělá Kate. Zakryje si tak většinu obličeje, čímž si nevědomky zajistí brzkou návštěvu pohotovosti vnemocnici usv. Panny Marie.

„Vtom plátku budou kvičet jako píchnuté prase,“ pronese Kate, nikoli bez jisté spokojenosti. Dívá se přes okno pokoje vnejvyšším patře hotelu Renaissance vRenu, jež je zastřené deštěm. „Ale nic se nevyrovná titulku vBreitbartu, když turné začínalo.“

Ten titulek zněl: TA M*CHA JE TU ZASE. Kate si ho nechala zarámovat ateď už nejspíš visí na stěně pracovny vjejím domě na útesu vCarmel-by-the-Sea. Označila to za skvělou reklamu. Podle její agentky Hattie Delaneyové to byl tak akorát recept na vylákání šílenců, pošuků avyznavačů QAnonu. Kate rozpřáhla ruce, všemi prsty pokynula směrem ksobě – další zjejích typických gest – aprohlásila: „Jen ať přijdou.“

2

Corrie se zeptá, kde by našla novinový stánek sdobrým výběrem, adozví se, že vHammer News na West 2nd Street by měli mít všechno, po čem touží. Zavolá tam azeptá se, jestli mají The West Coast Clarion. Odpověď – „Dělá to medvěd vlese?“ – považuje za kladnou avypraví se ven.

Sedí ta zrzka vtrenčkotu spáskem avklobouku proti dešti ve vstupní hale, když se Corrie ptá na recepci na cestu? Možná si čte časopis nebo se sklání nad mobilem? Corrie se později domnívá – sdělí to ipolicii –, že tomu tak muselo být. Musela zaslechnout, jak jí recepční ochotně popisuje cestu, apak vyrazila napřed apočkala si na ni.

Viděla Corrie nějakou ženu, která by před ní vyšla zhotelu? Řekne, že si to upřímně nepamatuje. Aje jí to jedno. Na pohotovosti ji zajímají jen dvě věci. Za prvé, jestli ještě někdy uvidí. Aza druhé: pokud ano, jak ošklivý bude obličej, který na ni bude hledět ze zrcadla?

To budou její starosti.

3

Loni byla Corrie mezi jedenácti vybranými, kteří mohli navštěvovat magisterský seminář Kate McKayové. Trval dva týdny ašlo onejlepší seminář Corriiny akademické kariéry. Po poslední hodině ji Kate požádala, aby zůstala, protože sní chce něco probrat. Sdělila jí, že vdubnu vyjde další kniha aona kní uspořádá turné po městech, které začne vPortlandu vOregonu askončí vPortlandu vMaine.

„Potřebuju asistentku. Napadlo mě, že by se vám ta práce líbila. Sedm set dolarů týdně. Musela byste si zařídit, abyste mohla ostatní předměty ukončit oněco dříve. Co si otom myslíte?“

Corrie ta nečekaná nabídka tak uzemnila, že nejprve ze sebe nedokázala dostat odpověď. Tato žena se ocitala na titulních stranách časopisů. Pořád je vtelevizi. Největší dojem na Corrie, dítě věku sociálních sítí, udělalo dvanáct milionů sledujících na Katině twitteru. To je dvanáctka aza ní šest nul.

„Zavřete pusu,“ řekla Kate. „Vletí vám tam moucha.“

„Proč… Proč já?“

Kate odpočítala důvody na prstech. „Když jsem potřebovala spustit prezentaci, pomohla jste mi. Vaše práce oAdě Lovelaceové byla dobře napsaná apromyšlená. Nevynechala jste fakt, že se začala věnovat matematice ze strachu, že je šílenství jejího otce dědičné. Viděla jste vní ženu, ne bohyni. Jinými slovy, člověka. Kladete dobré otázky anemáte momentálně žádné závazky. Zapomněla jsem na něco?“

Jen to, že vás zbožňuju, pomyslela si Corrie, ale později jí došlo, že to Kate věděla… AKate je ráda, když ji ostatní zbožňují. Vmnoha ohledech – ito Corrie dojde – má Kate monstrózní ego. Ktomu jazyk jako břitva. Chladnokrevně si rozkrájí arozebere komentátora, který si dovolí oponovat jejím názorům, ale zároveň dokáže vystřihnout dětinský záchvat kvůli prasklému ramínku od podprsenky. Neumí se zastavit. Má také neskutečnou odvahu. Corrie si tehdy myslela, amyslí si to inyní, že na Kate McKayovou se bude vzpomínat dávno poté, co se na většinu žen (amužů) její doby zapomene.

„Ne! Tedy ano! Chci tu práci!“

Kate se zasmála. „Vklidu, děvče, není to nabídka ksňatku anebude to zrovna hvězdná práce. Možná vás vsedm ráno pošlu pro kafe. Nebo do Walgreens pro helicid. Budete tahat vybavení, zapojovat je aobčas iopravovat – jako jste opravila ten krám sPowerPointem, když jsem si nevěděla rady. Taky budete hodně telefonovat. Dohlížet na rozvrh, volat, občas vymýšlet výmluvy, organizovat tiskové konference. Nikdy vás ale nebudu žádat, abyste se za mě omlouvala nebo, chraň Bůh, ‚objasňovala‘ něco, co jsem řekla. Neomlouvám se anevysvětluji – avy také nebudete. Pořád máte otu práci…“

„Ano!“

„Umíte řídit auto sručním řazením?“

Corrie svěsila ramena. „Ne.“

Kate ji popadla za ramena. Měla silný stisk. „Tak si najděte někoho, kdo vás to naučí. Pojedeme totiž mým autem. Nelétám, zvlášť přes ty státy uprostřed. Jsem obyčejná holka.“

Corrie zašla do autoškoly anaučila se to. Jakmile pochopila, jak se řazení ovládá, bylo to docela zábavné. Líbilo se jí, když jí instruktor říkal: „Vklidu, slečno. To nevadí, když to občas trochu zaskřípe.“

Kate řekla, že budou řídit na střídačku. Kdykoli si přesedaly, nemusely posouvat sedadlo, protože byly přibližně stejně vysoké, plus minus sto šedesát pět. Kate byla blondýna, Corrie její máma nazývala „špinavou blondýnou“, ale vPortlandu se nechala odbarvit se slovy, že chce prostě změnu. Kate nejspíš bylo jasné, jak to ve skutečnosti je.

„Pokud si rozpustíš vlasy, tak bychom při pohledu zdálky mohly být skoro sestry,“ podotkla Kate, když vyjížděly zPortlandu směrem na Reno.

Ato byl ten problém.

4

Corrie kráčí po Lake Street na West 2nd Street aborsalino má naražené do čela. Pokud jde ta žena vtrenčkotu před ní, Corrie ji buď nevidí, nebo si to nepamatuje. Už má před sebou svůj cíl – HAMMER NEWS – NOVINY ZOKOLÍ –, když po její levé straně nějaká žena vykřikne: „Hej, Kate!“ Corrie později sdělí policii, že hlas zněl chraptivě, jako by si ta žena předtím vykřičela plíce na rockovém koncertě.

Corrie otočí hlavu, avtom ji někdo popadne za límec bundy avtáhne ji do uličky, kde to páchne odpadky. Corrie zavrávorá, ale neupadne. Někdo mě přepadl, bleskne jí hlavou.

Dál už přemýšlet nestihne, protože ji někdo hodí zády proti cihlové zdi, až jí scvaknou zuby. Teď už ženu vtrenčkotu vidí: Je odost vyšší než Corrie amá jasně zrzavé vlasy, jejichž barva nemůže být přirozená. Jsou nacpané pod levným průhledným kloboukem proti dešti, který se dá koupit za pár babek. Na levém rameni nese tašku. Pravou rukou sáhne dovnitř avyndá termosku snápisem KYSELINA, napsaným černým fixem. Pustí Corrie, odšroubuje víčko, aCorrie je tak zaskočená, že není schopna utíkat. Nedokáže uvěřit, že se to děje.

„Řekla sis oto,“ vyštěkne zrzka achrstne obsah termosky Corrie do vyděšených očí. „Učit ženě nedovoluji. Žena nemá mít moc nad mužem, nýbrž má se nechat vést. První list Timoteovi, mrcho.“

Okamžitě to začne pálit. Všechno je najednou rozmazané.

„Vrať se domů, Kate. Dokud ještě můžeš.“

Corrie nevidí, jak zrzka odchází zuličky. Nevidí nic. Sotva slyší svůj vlastní křik. Bolest ji zcela pohltila.

5

Jakmile se jí na pohotovosti vrátí zrak – vidí rozmazaně, ale vidí, díky Bohu, Ježíši avšem svatým –, okamžitě vyloví zkabelky zrcátko apodívá se na sebe. Tváře ačelo má zlověstně rudé abělmo šarlatové, ale nevidí puchýře, které očekávala.

Lékař jí předtím vypláchl oči fyziologickým roztokem. Štípe to jako ďas. Řekne, že se za deset minut vrátí avypláchne je znovu. „Nevím, čím vás polila, ale kyselina to nebyla,“ dodá aodspěchá kdalšímu pacientovi.

Hned poté Corrie zavolá Kate, která už se musela divit, kde se Corrie zdržela. Mezitím se trochu uklidnila. Kate je také klidná. Vybídne Corrie, aby zavolala policii, pokud už to někdo znemocničního personálu neudělal.

Kate dorazí deset minut po policistovi vuniformě apět minut před vyšetřovatelkou. Corrie očekává, že se Kate chopí vedení, protože to mívá ve zvyku, ale tentokrát sedí vkoutě místnosti aposlouchá. Corrie neví, zda proto, že ta výše postavená policistka je žena. Možná. Vyšetřovatelka se zeptá na popis azapíše si ho. Vytrhne zpoznámkového bloku list apodá jej uniformovanému kolegovi, který odejde, zřejmě proto, aby to předal na služebnu. Vyšetřovatelka se představí jako Mallory Hughesová.

„Ty zrzavé vlasy – měla je obarvené, nebo měla paruku?“

„Mohlo to být tak itak. Stalo se to hrozně rychle. Vím, že to zní jako klišé, ale…“

„Naprosto vám rozumím. Pokud to byla paruka, nejspíš se najde vnedalekém odpadkovém koši. Pokud ji mezitím někdo neukradl. Jak jsou na tom vaše oči?“

„Je to lepší. Omlouvám se, že kolem toho dělám takový povyk, ale…“

„Neomlouvej se,“ ozve se Kate ze svého místa vkoutě.

„Ale myslela jsem si, že to byla kyselina. Bylo to napsané na té termosce.“

„Protože ona chtěla, abyste si to myslela,“ odpoví Hughesová. „Jako když je vLooney Tunes krabice snápisem DYNAMIT.“ Otočí se. „Kate McKayová, je to tak?“

Kate přikývne. Do diskuse se příliš nezapojuje, nechává Hughesovou dělat její práci, ale věnuje jí intenzivní pozornost. Corrie připadá, že je její šéfová velmi naštvaná – podle toho, jak pevně má sevřené rty aruce propletené na klíně –, ale bere ohledy. Aspoň zatím. Kdyby nabyla pocitu, že Hughesová něco kazí nebo zanedbává, změnilo by se to.

„Četla jsem dvě zvašich knih,“ sdělí jí Hughesová. Pak se otočí zpět ke Corrie: „Ta žena, která vám to chrstla do obličeje, nejspíš nějaký čisticí prostředek, si myslela, že jste ona, co?“ Pohodí hlavou ke Kate, která má rty stisknuté tak silně, že skoro nejsou vidět.

„Nejspíš.“

„Ten klobouk,“ dodá Kate. „Je to takové mé poznávací znamení. Je na obálkách všech čtyř knih ana spoustě fotek.“

„Teď je to důkaz,“ oznámí Hughesová. „Vrátíme vám ho, ale jestli si chcete vzít klobouk na dnešní přednášku, musíte si koupit jiný.“

Od Mallory Hughesové to Kate přijme bez poznámek. Corrie napadne, jestli by to tak vzala iod muže. Kate sice nechová kmužům nenávist, ale má vsobě hodně vzdoru.

„Bude se dnešní přednáška vPioneer Centru konat itak?“

„Samozřejmě. Sradostí vám dám vstupenky, jestli chcete.“

„Jsem vpráci.“ Obrátí se ke Corrie. „Potřebuji, abyste odpoledne přišla na stanici apodepsala protokol. Zvládnete to?“

Corrie se podívá na Kate ata řekne: „Ideálně brzy odpoledne. Pak budu Corrie potřebovat.“ Jednoduše předpokládá, že bude Corrie připravena aochotna dostát svým povinnostem. Corrie se zdá, že je vtom trochu primadonovské arogance, ale nevadí jí to. Naopak, je za to vděčná. Kate tak dává najevo svůj předpoklad, že je Corrie stejně odvážná jako ona. ACorrie tomu chce věřit.

„Tak vpůl druhé,“ řekne Hughesová. „East Second Street 455, není to daleko od místa, kde vás přepadli. Budu potřebovat vaše telefonní číslo ae-mailovou adresu, protože předpokládám, že budete cestovat spaní McKayovou.“ Neptá se Kate, protože ona není oběť. Aspoň protentokrát.

„Vpůl druhé,“ přisvědčí Corrie.

„Jestli ji chytíme, budete se muset vrátit. Je vám to, předpokládám, jasné.“

Corrie potvrdí, že ano.

6

Sotva Hughesová odejde, Kate prohlásí: „Chci, abys dnes večer vystoupila na pódiu. Nevadí ti to?“

Corrie to vyděsí. „Budu muset mluvit?“

„Jestli nechceš, tak ne.“

„Tak dobře. Asi.“

„Nebude ti vadit být předmětem lekce Kate McKayové? Nebudeš mě za to nenávidět?“

„Ne.“ Je to pravda? Corrie chce, aby byla.

„Ne.“

„Dobře.“

„Ano, samozřejmě.“

„Ano.“

„Ano.“

7

8

9

10

11