We Kill Killers

Copyright © S. T. ASHMAN, 2023

Translation © Ina Leckie, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-808-0

ISBN mobi: 978-80-7689-809-7

VĚNOVÁNÍ

Chci poděkovat Sallie a Jayle za to, že vtáhly do dění agentku Valery Rose. Také chci poděkovat všem mým úžasným editorům a čtenářům za to, že pomohli knize Vraždíme vrahy spatřit světlo světa!

Kate… Nemůžu se dočkat, až uvidím to miminko.

PROLOG

New York 1981

Zimní vítr nemilosrdně bičoval chlapci tvář a řezal ho do kůže jako nůž. Zuby mu neovladatelně drkotaly a v jeho zpustošeném srdci se rodilo hluboké, zoufalé přání: aby byli oba jeho rodiče mrtví.

Stál na kluzkých schodech zadní verandy jen ve špinavém tričku a spoďárech. Bosé nohy mu modraly alarmující rychlostí a uši mu trnuly zimou.

„Polož tu kudlu, děvko jedna!“ ozýval se z domu slovinsky zuřivý hlas jeho otce.

„Já tě zabiju!“ křičela jeho matka. Povykovala tuhle hrozbu tak často, že už z té obvyklosti šla hrůza.

Ani ve svém citlivém věku chlapec nechápal, proč si takoví dva tragédi vůbec pořizovali děti. Jejich žalostný život byl sled naprosto devastujících rozhodnutí, jedno horší než druhé, včetně toho, že založili rodinu.

Dveře verandy hlasitě bouchly a vzápětí někdo v domě rozbil něco skleněného. Mojko instinktivně stiskl víčka. Zezadu se blížily kroky a vyvolávaly v něm paralyzující strach. Útěk se mu zdál nemožný; připadal si jako uvězněný mezi násilnickým otcem a vyhrožující matkou.

„Mojko, to jsem já,“ zašeptal mu do ucha známý hlas staršího bratra Antona a přiměl Mojka otevřít oči. Nezdálo se mu to. Anton stál před ním a už mu opatrně navlékal rukávy ošuntělého kabátu na štíhlé paže.

V nějakém laskavějším světě by Anton, kluk na pomezí dětství a dospělosti, teď byl určitě někde jinde. Třeba na rande v obchodním centru nebo by za rohem supermarketu právě s kamarády tajně kouřil svou první cigaretu.

Jenže tohle nebyl žádný laskavý svět; rozhodně ne pro ně dva, takže Anton byl tady a stál při Mojkovi – jako vždycky.

Bratrův uklidňující úsměv hřál Mojka ještě víc než překvapivě pohodlné špinavé boty a kalhoty, které mu Anton rychle oblékl.

„Víš co? Projedeme se vlakem, jo?“

Antonův hlas zněl tak klidně, že by nikoho nenapadlo, že jejich rodiče se před chvílí málem navzájem povraždili. Mojko hrál tu hru s bratrem; předstíral lehký, posmutnělý úsměv.

Ruku v ruce procházeli městem – ulice jižního Bronxu byly v osmdesátých letech proslulé svou ponurostí – a mířili k samému epicentru americké zkázy, tedy k vlakovému nádraží na 167. ulici.

Míjeli bezdomovce, schoulené v provizorních peleších. Oprýskané vchody do večerek, rušných obchodů s alkoholem a pochybných zastaváren se tísnily jeden vedle druhého. Ani kousavý zimní vítr nedokázal odvát odporný zápach moči a výkalů. Na kraji jedné boční uličky postávala skupinka chlapů – nejspíš gang prodávající crack bytostem připomínajícím spíš zombie než lidi. Jejich ostražité oči bez ustání těkaly sem a tam, kdyby se někde náhle vynořila policejní hlídka.

Nádraží bylo hned za rohem a teplo uvnitř působilo jako přátelské objetí.

Když přelezli turniket, Mojko si uvědomil, že Anton si nevzal svůj kabát. Vzhledem k tomu, co se dělo u nich doma, to nebylo nijak překvapivé.

Mojko se váhavě ohlédl zpátky směrem, odkud přišli, ve tváři se mu zračila patrná obava a nejistota.

„Neboj, mně nic nechybí. Ve vlaku je teplo,“ ujistil ho Anton.

„Ale…,“ začal Mojko, „taky ty tvoje prášky. Co když…“

Jeho slova přerušily výkřiky dvou pobudů evidentně trpících abstinenčními příznaky, kteří se pustili do rvačky. To bylo typické sobotní ráno v Bronxu. Každý okamžik si tady zdařile hrál na živoucí peklo.

„Pojď, jdeme.“ Anton táhl Mojka za ruku zas do zimy na vlakové nástupiště. Už to takhle spolu podnikli nesčetněkrát, ale dnes to Mojko vnímal jaksi jinak. Nedokázal si to jasně vysvětlit, ale měl pocit, jako by ta temnota, která vždycky visela na okraji jeho života, najednou začala bobtnat a byla připravená ho konečně pohltit.

Umíněně se zastavil.

„Co je?“ zeptal se Anton.

Mojko nemohl najít správná slova. Všechno bylo jako už tolikrát, ale on dnes cítil stín smrtelnosti mnohem hmatatelněji, jako studený dech za krkem, jako varování ze záhrobí.

„Já… já chci jít domů.“ Mojkův hlas zněl pevně.

Anton svraštil obočí. „To nejde.“

Zklamaný Mojko sklopil pohled na zašpiněný beton pod nohama, posetý odhozenými žvýkačkami a šmouhami od podrážek. V hloubi duše věděl, že bratr má pravdu. Nemůžou se vrátit, dokud jednoho z rodičů nezatknou nebo sám neodejde na několik dní z domu na další pitku. Takhle to u nich chodilo.

Jenže v tuto chvíli, i když to nedávalo žádný smysl, se Mojkovi jejich domov zdál jako ta lepší volba. Nebo aspoň lepší než ten hrozný pocit v žaludku.

Anton zlehka táhl Mojka po nástupišti. „Pojď, mně je zima, Mojko.“

Mojko se díval na blížící se vlak a chtěl znovu něco namítnout, ale Antonovy chvějící se promodralé rty ho umlčely. Mojko si najednou všiml taky Antonova oka opuchlého tak, že ho měl téměř napůl zavřené. Jejich otec ho zjevně dostihl, když šel bratr Mojkovi pro oblečení.

„Tak co budeš – statečnej válečník, nebo ustrašený princátko?“ zeptal se Anton s úsměvem a vytáhl Mojkovi zpod košile jeho amulet. Byl to malý kamenný symbol anch na umolousaném koženém řemínku – dárek z Metropolitního muzea umění, kde jednou byli na dni otevřených dveří pro nemajetné rodiny. Pro Mojka a Antona to byl fascinující zážitek – strávili tehdy v egyptské expozici dlouhé hodiny, naprosto ponoření do debaty o životě a smrti, o bozích žijících na hvězdnaté obloze a o silách, které podle Egypťanů tito bohové ovládají.

Anton pokývl hlavou na amulet. „Co ti vždycky říkám?“

„Že tam nahoře je mnoho hvězd, co oplývají zvláštními silami, a že jednoho dne některá z nich zazáří i na nás,“ odrecitoval Mojko.

„Ano, přesně tak.“ Anton Mojkovi povzbudivě pocuchal vlasy, právě když vlak vjížděl do stanice. A když spolu nastupovali, Mojko stiskl bratrovu ruku pevněji a uvědomil si jednu holou pravdu: bez bratra by byl úplně sám.

Bover 1981

Lea

První paprsky slunce byly ještě slabé a jen nepatrně ozařovaly poprašek sněhu na zemi. Seděla jsem na oranžové pohovce u okna v obývacím pokoji a sledovala rodiče, jak na příjezdové cestě nakládají dalších pět kufrů do svého kombíku. Jejich dech v chladném vzduchu stoupal v jemných obláčcích. Matka mě ignorovala; ani jednou se nepodívala mým směrem. To obvykle dělala, když cítila, že udělala něco špatného. Ne že by se cítila provinile – byla jsem si jistá, že její pohrdání mnou se změní v úlevu, sotva vyjedou z příjezdovky na hlavní a já jim zmizím z dohledu. Ale v hloubi duše oba věděli, že nechat své dítě na několik týdnů samotné je něco, co by nikdo z jejich přátel v životě neudělal. Výraz mého otce to jasně dokazoval.

Matka už na sedadle spolujezdce luštila křížovku v jakémsi časopise, když se otec těsně před usednutím za volant najednou zarazil. Zachytil můj pohled. Ve tváři měl zahanbený výraz. Matka si ale jen odkašlala – hlasitě a podrážděně – a on nasedl do auta a odjeli.

Nikdy jsem nevěděla, jak dlouho tu budu sama. Pokud měli namířeno do naší malé lyžařské chaty ve Stowe, budou pryč asi týden. Pokud šlo o výlet na jih nebo na západ za teplejším počasím, mohlo by to být i několik neděl. Dobrým ukazatelem bylo množství trvanlivých potravin, které mi doma nechali. Ranní prohlídka spíže mi naznačila, že tento výlet bude velmi dlouhý.

Ještě chvíli jsem hleděla na prázdnou příjezdovou cestu, pak jsem se otočila a šla k pianu v malé jídelně. Patřilo mé babičce a bylo úplně rozladěné, ale byla to jediná věc na světě, která mě dokázala rozptýlit.

Posadila jsem se a zabořila prsty do kláves, agresivně jsem do nich zabušila. Pak jsem začala hrát Chopinovu etudu op. 10, č. 12 c moll, známou také jako Revoluční. Míhala jsem razantně rukama sem a tam po celé šířce klaviatury, jako by hlasitý, rozezlený řev hudby byl mým jediným hlasem.

Jako vždy se čas při hraní rozmlžil do neurčita a nakonec jsem se probrala do paprsků odpoledního slunce. Ruce mě bolely a krev z poraněných prstů zanechávala skvrny na klávesách.

Poklidně jsem vstala a šla do kuchyně pro náplasti a sklenici vody. Málokdy jsem měla hlad. Představa smrti byla pro mě téměř úlevou, ale nakonec jsem se vždy přinutila jíst. Byla jsem v polovině sýrového sendviče, když jsem zvenku uslyšela dětský smích. Zpočátku mi ten zvuk zněl radostně, teplo těch hlásků prostupovalo mou nekonečnou vnitřní pustotu, jak to ani žádná hudba nedokáže. Když jsem se však přiblížila k oknu obývacího pokoje, pochopila jsem, že ta skupinka dětí shromážděná na ulici mi nenese útěchu, ale muka.

„Támhle je, čarodějnice jedna!“ vypískla jedna dívenka a hodila sněhovou koulí proti oknu. Sníh se při nárazu rozletěl po skle.

„Na ni!“ zakřičel jeden z chlapců a hodil další sněhovou kouli.

Celá skupinka zahájila neúprosný útok, házela další a další koule, smála se a povykovala, až do okna vletěl první kámen. Zasáhl ho s ostrým praskotem, zanechal ve skle zubatou díru a mě trefil do čela.

Parta venku se okamžitě se smíchem a křikem rozprchla.

Moje první starost nebyla krev, která mi stékala po tváři, ale to rozbité okno. Bude matka pociťovat hněv? Vztek? Nebo si zase bude přát, abych byla mrtvá? Je mezi těmito třemi pocity vůbec nějaký rozdíl? Který z nich by ji přiměl nenávidět mě méně? Rozlišovat tyto pocity bylo neuvěřitelně obtížné. Živě jsem si vybavila den, kdy mi psychiatři diagnostikovali těžkou alexithymii. Tento stav mi znemožňoval rozumět svým emocím i emocím ostatních. Téhož dne mi matka chladně přiznala, že si přeje, abych se nebyla nikdy narodila. Odborníci přisuzovali mé výjimečné hudební nadání savantskému syndromu, ale moje matka byla k umění lhostejná a nepovažovala mě za nic víc než pouhou vadu – za břemeno, které bylo na tento svět posláno, aby ji týralo.

Když jsem tam stála a sledovala děti, jak utíkají po chodníku pryč, jako by je honil sám ďábel, nemohla jsem se ubránit myšlence, zda je na světě i někdo další, kdo hluboko v sobě také cítí takovou prázdnotu jako já.

Kapitola první

Boston, současnost

Ve stříbřitém svitu měsíce prolomil ticho zřetelný zvuk kovu narážejícího na zem. Měsíční světlo vrhalo na hřbitov děsivé stíny, které tančily a měnily se s jakýmkoli pohybem. Metodické kmitání lopat v mužských rukou se snoubilo s neklidným kymácením větví stromů v nočním větru. Bílé paprsky baterek dodávaly všemu nepřirozený nádech. Osvětlovaly čerstvou hromadu hlíny a náhrobek s nápisem:

Emanuel Marin. Narozen 1998, zemřel 2023. Milovaný a milující syn. Nechť odpočívá v pokoji se svou milovanou matkou.

Vlhký dech tří mužů vytvářel mlhavé obláčky, když vykopávali rakev. Jejich lopaty se neúnavně bořily do měkké zeminy a každá porce hlíny odhalovala tmavší, vlhkou půdu pod ní.

Když první lopata s tlumeným bouchnutím narazila na dřevo, veškerý pohyb ustal. Všichni tři se na sebe podívali. Nejhubenější z nich, který vypadal tak na necelých padesát, se rychle pokřižoval a italsky cosi zamumlal.

Nejrobustnější z trojice zavrtěl hlavou a jeho hlas byl plný posměchu a bostonského italského přízvuku. „To jako fakt? Zabít umíš bez mrknutí okem, ale tohle tě rozbrečí?“

„Je to posvátná půda, jasný?“ odsekl hubeňour.

„Mohli byste vy dva laskavě sklapnout?“ vložil se do toho ten nejvyšší z nich, který klečel na rakvi z ořechového dřeva a odstraňoval z ní tenkou vrstvu přilepené hlíny. Otevřel horní polovinu víka a odhalil tvář, která byla už téměř k nepoznání, s kůží posetou zelenými a hnědými skvrnami, vyschlou a místy propadlou. Zápach, který se od ní linul, donutil všechny tři odvrátit hlavy a potlačovat dávení.

„Otče, odpusť nám. Děláme jenom svou práci,“ zamumlal hubeňour s tváří zkřivenou znechucením. Vytáhl z černé tašky pilku a podal ji dlouhánovi, který se znovu sklonil nad mrtvolou. Ten se do rakve zadíval, pak přimhouřil oči tím puchem a přikývl na souhlas.

„Myslím, že srdce můžu vyříznout i bez otevírání celé rakve.“

„Tak do toho,“ pobídl ho ten menší. „Pokud ten hnus rychle spálíme, můžeme to mít do svítání za sebou a už o tom nikdy nemluvit.“

Kapitola druhá

Řím, Itálie

Lea

Modré a červené majáčky policejního doprovodu prořezávaly temné ulice Říma jako kavalerie při útoku. Má limuzína byla součástí konvoje přepravujícího nejmocnější politiky Evropy. Všechny ulice byly zataraseny a nespočetně chodců zvedalo do výšky telefon, aby zaznamenali tuto událost, která se stává jednou za život. Doprava byla odkloněna, což nám umožnilo proplouvat mezi červenými světly semaforů, jako bychom byli letadlem na nekonečné, volné obloze.

Spatřila jsem siluetu jednoho z italských vojenských odstřelovačů na střeše vysokého bytového domu a přemýšlela, jestli mohl zahlédnout moji tvář, když jsme projížděli kolem.

Za chvíli jsme odbočili za poslední roh a dorazili k cíli: velkolepému Koloseu. Stálo jasně osvětlené pod hvězdnatou oblohou jako svědectví dávno zapomenuté slávy starověkého světa. I za běžného dne bylo Koloseum dechberoucí připomínkou dávných slavností. Ale dnes bylo připraveno znovu vepsat svou velikost do historie, protože se proměnilo v koncertní arénu nabitou energií.

Když se naše kolona blížila, obrovský dav jásal. Kovové bariéry zadržovaly masu lidí před hlavním vchodem. Čekal na nás luxusní červený koberec lemovaný hromadou fotoaparátů, jejichž blesky oslňovaly. Nad arénou kroužily zpravodajské vrtulníky jako supové na lovu. Na chvíli mě to ohromilo; žasla jsem, že to italský premiér skutečně dokázal. Když Emanuel zemřel, zrušila jsem bez vysvětlování své evropské turné. Náhlé odvolání mých jediných zahraničních koncertů na kontinentu, který zbožňuje klasickou hudbu stejně jako Američané Super Bowl, zasáhlo jeho obyvatele hlubokou nedůvěrou. Zvláště v době, kdy sama Evropa bojovala o udržení svého snu o jednotě.

Francouzský premiér mi osobně zavolal a nabídl mi možnost zahrát si ve Versailles. Následovali Řekové s pozváním do amfiteátru v Epidauru, Španělsko s nabídkou katedrály Sagrada Familia a Velká Británie – k velkému pobouření postbrexitové Evropy – s možností vystoupit ve Wembley.

Všechny nabídky jsem odmítla a nařídila svému asistentovi, aby poslal zprávu italskému premiérovi: mohla bych zvážit vystoupení v Koloseu – ne pouze s využitím jeho exteriéru jako kulisy jako při jiných vystoupeních, ale s využitím jeho srdce, vzkříšením jeho génia loci z hrobu dávné slávy.

Ani já jsem nedokázala skrýt své překvapení, když jsem druhý den dostala e-mailem fotografii celé armády inženýrů pochodujících po Koloseu. Předmět zprávy zněl: Máme dohodu.

Byl to úkol gigantických rozměrů.

Výsledek však byl mistrovským dílem: padesát tisíc sedadel, centrální aréna, která jako by dýchala bitvami starověkých gladiátorů, a přední řady vyhrazené pro evropskou elitu.

S pohledem upřeným na tento zázrak času před sebou jsem si upravila hedvábný šátek přehozený přes holé rameno. Šaty, navržené exkluzivně pro tuto příležitost, byly ušité z nejjemnějšího černého šifonu. Zadní část odhalovala mou štíhlou postavu bez spodního prádla. Rozparky po stranách sahaly až k horní části stehen, volně sepjaté jemným zlatým řetízkem s diamanty. Vzadu dodávala šatům na vznešenosti výrazná mašle s dlouhou vlečkou. Tento oděv byl kombinací starověkého římského stylu a moderního sex-appealu, stvořenou výhradně pro tuto událost, a stál mě neuvěřitelných dvě stě tisíc dolarů, šperky nepočítajíc. Bylo nevyřčeným faktem, že dnešní podívaná vyžaduje bezprecedentní velkolepost. Koloseum by se nespokojilo s ničím menším. Evropa by se nespokojila s ničím menším.

„Mohl byste mě vysadit u zadního vchodu?“ zeptala jsem se řidiče svou stěží oprášenou italštinou. Muž středního věku se znepokojeně podíval do zpětného zrcátka a očima sledoval průvod evropských politiků. Nakonec se rozhodl správně a odbočil s autem stranou. „Zajisté… La Imperatrice.“

Stála jsem pod obrovským pódiem a cítila přítomnost starověkých gladiátorů, kteří se v těchto hlubinách kdysi připravovali naplnit svůj osud. Hypogeum, složitý podzemní labyrint tunelů a komor Kolosea, sloužilo jako zázemí gladiátorům i divokým zvířatům před jejich vstupem do arény.

Shora se sem škvírami dočasného pódia prodíraly tenké paprsky světla, pronikaly temnotou a tvořily kolem mě éterickou záři. Bylo to, jako bych vstoupila do věčného podsvětí.

Orchestr právě dohrál Beethovenovu Devátou a potlesk burácel celým komplexem tak, že se mi chvěla zem pod nohama. Sehnula jsem se, nabrala hrst hlíny do dlaně a stiskla ji. Na okamžik jsem měla pocit, jako bych slyšela vzdálené výkřiky duší, které zde byly kdysi obětovány.

„Překonáváš sama sebe, La Imperatrice,“ zazněl za mnou hlas Luky Domizia. „To, co jsi zde iniciovala…, je zázrak, který se zapíše do historie a nebude nikdy zapomenut ani napodoben.“

Otočila jsem se k němu. Byl oblečen v dokonalém, ručně šitém bílém smokingu. Prsty přejížděl po chladných zdech prostor, kde se kdysi pohybovali gladiátoři a otroci. Luca patřil k tomu typu mužů, kteří stárnou s grácií a vyzařuje z nich jejich silná osobnost varující nehlasně ostatní, aby se neopovažovali vzdorovat. Černo-stříbřité, pečlivě dozadu sčesané vlasy doplňovaly jeho dlouhý nos a tenké rty.

Hleděl na mě s výrazem neskonalé úcty. „Zažít to na tomto místě… bravissimo, La Imperatrice. Skutečně, bravissimo.“

Zvedla jsem oči. Mezerami v pódiu jsem zahlédla pohyb – členové orchestru odcházeli. Vždy jsem vystupovala sama; riziko, že jiný hudebník představení pokazí, bylo příliš velké.

„Ten titul se mi nelíbí,“ poznamenala jsem bez emocí v hlase.

„Oživila jsi éru velkých římských císařů,“ namítl zdvořile. „Je to jejich způsob, jak tě oslavit. Žádná žena od dob božské Marii Callas se nedočkala takové cti. Nazývat tě ‚Císařovnou‘ je vhodná pocta, vzhledem k tomu, kde se nacházíme, nemyslíš?“

Prolétlo mi hlavou, že císaři byli často bezohlední vrazi. „Možná,“ připustila jsem váhavě.

Luca přikývl.

„Máš to?“ zeptala jsem se a vysypala hlínu z dlaně.

„Ano.“ Vytáhl z kapsy zlatý medailon. Vypadal až groteskně opulentně, byl pokrytý diamanty, každý detail křičel o rozmařilé extravaganci.

„To jsi neměl.“ Upřela jsem pohled na medailon, jehož diamanty se leskly ve světle pronikajícím z pódia nad námi.

Natáhla jsem ruku, abych ho vzala do dlaně, ale pár centimetrů před ním jsem zaváhala. Jak bych se mohla odvážit znovu se ho dotknout poté, co zemřel kvůli mým chybám?

Přesto jsem nechala prsty přejíždět po zlatém povrchu. Před očima se mi zableskl Emanuelův jemný úsměv.

Odtáhla jsem ruku a podala Lukovi vzkaz s podrobnostmi o místě posledního odpočinku Emanuelovy matky na hřbitově za Římem. Jako imigrantka první generace vyjádřila během svých posledních týdnů života přání vrátit se do Itálie, aby mohla zemřít obklopena svými čtyřmi sestrami. Emanuel mi vždycky říkal, že se s ní jednoho dne znovu setká. Bylo to jeho upřímné přání.

Teď se mu to splní.

„Mohl bys ten medailon dát pohřbít v tomto hrobě?“ požádala jsem ho.

Luca držel medailon v jedné ruce a vzkaz v druhé a zkoumal mě s náznakem zvědavosti v očích. Když jsem mu neposkytla žádné další vysvětlení, schoval obojí do kapsy. „Smutný milostný příběh? O tom to celé je?“ Rozpažil ruce a ukázal na velkolepost Kolosea. „Nevěděl jsem, že umíš být i romantická,“ pousmál se poněkud laškovně.

„Obávám se, že tě moje odpověď zklame,“ odvětila jsem.

Výčitky a lítost nad Emanuelovou smrtí mě stále pronásledovaly. V bezesných nocích mě trápily události, které k tomu vedly, mé vlastní omyly. Opakované prožívání každé chyby, která k tomu všemu přispěla, ohrožovalo mé duševní zdraví.

Avšak… Emanuelova smrt mě neproměnila ve stereotypní oběť zdrcenou žalem. Neobjevila jsem náhle víru v posmrtný život nebo Boha. Ale Emanuel v něj věřil. Takže uctít jeho víru tím, že jsem ho znovu spojila s jeho matkou, mi připadalo jako to nejmenší, co jsem mohla udělat. Koneckonců, kdo jsem já, abych trvala na tom, že moje vnímání světa je jediná pravda?

„Slečno Nachtnebelová,“ zavolala mladá žena ze štábu.

Vstoupila jsem do temné chodby tunelového systému.

Okamžitě mě zahlédla, velkou skupinu jevištních techniků měla v patách. „Už je čas. Jsme připraveni, až budete vy.“

Přikývla jsem na znamení souhlasu a následovala ji, nechávajíc Luku za sebou. Procházeli jsme starobylými tunely jako slavní gladiátoři a směřovali k mohutnému vstupu do arény, který odolal zkoušce více než dvou tisíc let. S každým krokem propukal spontánní potlesk koncertních návštěvníků, kteří na mě čekali v chodbách. Naše skupina se rychle rozrůstala a připomínala ocas obrovské komety, která sklízela potlesk.

„Třicet vteřin,“ oznámila technička do sluchátek. V jejím hlase byla cítit úzkost.

Když jsme se blížili k bráně do arény, dav kolem mě se rychle rozrůstal do velké masy lidí, jejichž hlasy zněly ve spleti nadšených výkřiků a ruce se usilovně natahovaly, aby se mne dotkly.

„Bravissimo!“

„Bella!“

Starší Italce se slzami v očích se podařilo na okamžik uchopit mě za paži. „La Imperatrice,“ vzlykala, jako by naše spojení bylo pro ni požehnáním, podobným doteku svaté.

Ochranka se rychle seřadila do dvou řad po mých bocích a chránila mě před přívalem rozvášněného davu.

„Dvacet vteřin,“ sdělila žena přede mnou do sluchátek, když jsme se blížili k poslednímu tunelu vedoucímu do arény. Konec tunelu zářil jasným světlem jako brána do jiného světa. „Tři, dva, jedna,“ odpočítávala.

Když jsme vystoupali po posledních schodech na pódium, veškerý pohyb se zastavil – kromě mého.

„Evropo, vaše La Imperatrice právě přichází!“ rozlehl se z reproduktorů obřím prostorem Kolosea extatický hlas komentátorky.

V kratinkém okamžiku jsem přešla ze stinných chodeb na jasně osvětlené jeviště jednoho ze sedmi divů světa. Obrovská aréna propukla v ohromující kakofonii, desítky tisíc lidí vyskočily na nohy a vášnivě projevovaly nadšení.

Hlas komentátorky se nesl k nim: „Koloseum znovu ožívá!“

Chviličku jsem jen stála a vstřebávala to všechno. Na jeviště se sypaly tisíce květin dřív, než jsem se vůbec dotkla jediné klávesy.

Pod dohledem svých vůdců učinila Evropa z této události velkolepou podívanou a výsledek byl ohromující. V davu byli lidé oblečení jako staří Římané, kteří křičeli a jásali, jako by se jednalo o finále mistrovství světa. Nebyla jsem fanouškem takových dramat, ale svou roli jsem sehrála.

S elegancí a odhodláním jsem postoupila blíž k tleskajícím evropským delegátům, kteří seděli nalevo od pódia, nedaleko mého klavíru. Znala jsem je všechny ze zpráv a některé i z mých koncertů v Bostonu. Byli to představitelé Francie, Německa, Itálie, Španělska, Portugalska, Řecka, Nizozemska, Norska, Belgie, Rakouska, Chorvatska, Polska a dalších zemí Evropy, včetně několika králů a královen i papeže. Všichni zde byli kvůli této klasické alternativě amerického Super Bowlu.

Postřehla jsem letmé záběry sebe sama na velkoplošné obrazovce strategicky umístěné vysoko nad dočasným pódiem, zastavila jsem se před nimi a plynule přitom zatočila vlečkou svých šatů. Sklonila jsem před nimi hlavu – gesto úcty, ale bez podřízenosti.

Pak jsem se otočila ke všem čtyřem stranám nadšeného davu a vyjádřila svůj vděk čtverým podobným pokývnutím.

Aréna se rozezněla skandováním „La Imperatrice!“, jako bych právě zvítězila v měsíce trvajících hrách na život a na smrt ve starověkém Římě.

Na okamžik jsem se zastavila s hraným úsměvem na rtech, pak jsem se ladně vydala ke svému klavíru a usedla k němu.

Byl to můj první a jediný koncert v zahraničí. Evropská elita utratila za vzácná místa v hledišti neuvěřitelné částky. Ale pohled na politiky mi připomněl skutečné poselství, které tato podívaná vysílala světu. Nekonala se pouze pro můj věhlas. Měla také demonstrovat, že Evropa po letech bojů stojí jednotná díky jedné z nejvelkolepějších událostí ve svých moderních dějinách.

A mně to nevadilo, protože i já jsem sem přijela s tajným úmyslem. Nepřijela jsem oslavovat světlo Evropy, ale její podsvětí.

Kvůli něčemu, co mělo neocenitelnou hodnotu.

Liam

Déšť bušil do okna mého bytu, jako by se ho snažil rozbít. Seděl jsem na gauči a koukal na televizi, jednu ruku kolem ramen Josie, která byla pohroužená do sledování vtipných videí s koťátky na svém tabletu.

„To byl koncert!“ vydechla komentátorka euforicky. Lea na obrazovce stála uprostřed mohutného Kolosea. Na jeviště dopadaly květiny, jako by i tam pršelo.

„Angelo, už nějakou dobu mlčíš,“ řekl hlasatel.

„Ano, Bobe… Upřímně řečeno, nemám slov,“ odpověděla komentátorka Angela. „Toto byla bezpochyby ta nejúžasnější událost, jakou jsem kdy měla tu čest zažít. Být dnes večer tady a sledovat, jak Koloseum takhle ožívá… Snažím se zadržet slzy.“

„Ten pocit s tebou pravděpodobně sdílí mnoho lidí. Říká se, že lístky byly vyprodány během pár vteřin po zahájení prodeje,“ vyzdvihoval Bob výjimečnost situace.

Hleděl jsem na obrazovku a upřeně sledoval Leu. V těch černých šatech vypadala úchvatně. Josie a já jsme po návratu z nákupního centra stihli jen část jejího vystoupení, ale bylo to to nejlepší, co jsem kdy viděl. Ať už je padouch, nebo ne, tahle žena je opravdu jedna z miliardy. Larsen byl hajzl. Dostal, co si zasloužil, ale v tomhle měl sakra pravdu.

„Tati,“ odložila Josie tablet. „Můžeme se teď dívat na ten film?“

Stále jsem visel očima na obrazovce a sledoval, jak Lea přijímá růže od italského premiéra, zatímco dav jásá. Stihne Lea o víkendu přijít na naše setkání?

Vytáhl jsem z kapsy véčkový telefon.

„Země volá tátu!“ domáhala se mé pozornosti Josie.

„Co je, zlatíčko?“

„Říkals, že po koncertě se podíváme na ten nový anime film.“ Ukázala na televizi.

Přehnaně jsem povzdechl, rychle napsal Lee MYN a položil jsem telefon na stůl. „Jestli si myslíš,“ řekl jsem, otočil se k dceři a zvedl obě ruce s roztaženými prsty jako drápy, „že bych raději sledoval s Josie nějaké neurotické kreslené postavičky s vykulenýma očima než jeden z nejdůležitějších koncertů klasické hudby naší doby…,“ Josie se začala hihňat, jakmile jsem ji polechtal na boku, „…pak máš naprostou pravdu!“

Oba jsme se rozesmáli a ona se při mém útoku mrskala jako žížala na háčku.

Lea

Mé prsty přede mnou poletovaly po starých klávesách klavíru, když jsem hrála Lisztovu „Grand galop chromatique“ v Cziffrově verzi. Tato skladba – pokud se hraje v zamýšleném tempu – je známá jako jedna z nejtěžších, jaké kdy byly zkomponovány.

Tóny Lisztova mistrovského díla se rozléhaly nad hlavami evropských politických mocnářů a jejich padesáti tisíc hostů, zatímco jsem v této mimořádné zkoušce pianistických schopností podávala bezchybný výkon. Pokud se všechny noty zahrají správně – což se kvůli technické neschopnosti hráče stává v méně než jedné setině procenta interpretací –, skladba napodobuje zvuk a rytmus dunivých kopyt.

Dospěla jsem do intenzivního finále. Mé prsty se proměnily v hurikán, každý z nich neúnavně hrál po celé klaviatuře a přesnými údery, jaké nemají na světě obdoby, posouval hranice mého dosahu a kontroly. Zrádně široké rozsahy v neúprosném tempu vyžadovaly vše, co jsem uměla. Byla jsem známá jako jediný pianista v historii, který – krom Georgese Cziffry a samotného Liszta – dokáže tuto skladbu zahrát za méně než tři minuty a pět sekund.

Já jsem ji zahrála za dvě minuty a padesát sekund.

Studenti MIT před mnoha lety vyvinuli nový software k detekci přesnosti hudebníků. Použili ho na největší jména v hudbě.

Nikdo se nevyrovnal mé rychlosti a přesnosti.

Nikdo.

Jejich studie mě přes noc katapultovala na vrchol světa klasické hudby. Zrodila se hvězda. Stroj v lidské podobě.

Když jsem dokončila tuto šílenou skladbu pro klavír, byla jsem zpocená. Hrála jsem ji zřídka a pouze na konci svých koncertů. Nesnášela jsem pot, který mi stékal z čela, vytvářel na klávesách kluzký film a ohrožoval mou přesnost.

Moje ruce zakončily skladbu posledním úderem. Nastala vteřina ticha. A další.

Pak v davu padesáti tisíc lidí vypukla vřava. Vzduch vibroval skandováním a bouřlivým potleskem. Jejich hlasy se spojily v harmonický řev a provolávaly „La Imperatrice“, oslavujíce mne jako svou božskou císařovnu.

A přesto…

Stála jsem uprostřed tohoto šílenství zcela nehybně, jako ostrov v bouřlivém moři. Naslouchala jsem, pozorovala a cítila jsem ohromující prázdnotu, hlubokou osamělost, která ostře kontrastovala s chaosem kolem mě. Přestože jsem byla středobodem jedné z největších událostí v historii Evropské unie, cítila jsem se naprosto sama.

Lea

Koloseum mizelo za mnou, v jeho starobylých kamenech ještě stále dozníval potlesk a melodie večera. Obklopoval mě přívětivý římský vzduch, v němž se mísila vůně dopravy se zemitým aromatem.

Přede mnou stála lesklá černá limuzína, která ostře kontrastovala s osvětlenými římskými ruinami za mými zády.

„Slečno Nachtnebelová!“ zavolala mladá asistentka italského premiéra a spěchala za mnou.

Pokračovala jsem v chůzi, ale dohnala mě.

„Slečno Nachtnebelová,“ dostala ze sebe ta žena v kalhotovém kostýmku; sotva popadala dech.

Zastavila jsem se a otočila se k ní.

„Premiéři a jejich hosté mají teď další setkání. Omlouvám se za ten zmatek.“

Chystala jsem se jí odpovědět, když mi v kapse zavibroval mobil. MYN? zněla zpráva od agenta Richtera.

Dávalo to smysl; byla jsem stále v Římě a měli jsme se o víkendu sejít na našem obvyklém místě. Otázka Setkání ano, ne? byla oprávněná.

Rychle jsem odsouhlasila Y a telefon zasunula do kabelky. Nakonec jsem se s tváří bez výrazu obrátila k čekající asistentce. „Prosím, vyřiďte premiérům a jejich zvláštním hostům mou upřímnou omluvu, ale mám nyní jiné závazky. Děkuji.“

„C-cože?“ zakoktala se mladá žena a tvářila se naprosto nevěřícně.

Před koncertem jsem s premiéry povečeřela a bavila jejich hosty, mezi nimiž byli především nejvlivnější evropští velkovýrobci. Po koncertě následovala recepce se šampaňským. Představa další akce s dusivým pocitem nadřazenosti ultra bohatých byla stejně děsivá jako můj další závazek.

„Řekla jsem ‚zrušte to‘,“ prohlásila jsem klidným, autoritativním hlasem a pokračovala v chůzi.

Vysoký muž v černém obleku vystoupil z limuzíny a otevřel mi dveře.

Ze zadního sedadla hleděl na ohromenou asistentku Luca Domizio. Na rtech se mu objevil náznak pobavení.

„Jeďte,“ nařídila jsem, když jsem nastoupila. Nesdílela jsem Lukovu radost. Skandál jako tento mohl vyvolat celosvětovou vlnu odporu – možná ne dost silnou na to, aby mě zničila, ale určitě na to, aby mi způsobila velké potíže.

Limuzína jela asi třicet minut, než se městské panorama Říma proměnilo v klidnou noční italskou krajinu s kopcovitým terénem a ikonickými siluetami cypřišů.

Vyjeli jsme po štěrkové cestě vedoucí k majestátnímu hradu, jehož fasáda zářila jemným zlatavým osvětlením. Venku na nás čekala rustikálně laděná večeře – stoly zdobené vinnou révou, svíčkami a bohatými italskými pochoutkami. Vzduch plnil veselý smích dětí, které pobíhaly mezi stoly a chvílemi si vysloužily pokárání od dospělých. Diskrétně rozmístění členové ostrahy v elegantních černých oblecích sledovali dění.

Když limuzína zastavila, utichla konverzace mezi přítomnými a všichni se otáčeli a upírali na nás pohled. Pánové, z nichž vyzařovalo očekávání i respekt, přicházeli k vozidlu, aby nás přivítali.

Obezřetně jsem pohlédla na klavír umístěný pod prastarým olivovníkem a, co bylo ještě důležitější, na to shromáždění nejvyšších mafiánských bossů Evropy. Jejich přítomnost v těchto moderních časech byla důkazem přetrvávající korupce v globálních politických systémech.

„Co tady dělám, Luko?“ Můj hlas podbarvila frustrace.

„Bellissima, ty přece přesně víš, proč jsi tady,“ odpověděl a na jeho elegantní tváři se objevil lišácký úsměv, když nám ostraha otevřela dvířka.

Zůstali jsme sedět v autě.

„Jsem tvým dlužníkem,“ pokračoval Luca s čím dál širším úsměvem. „Mám vůči tobě dluh, který daleko přesahuje poskytnutí prstů mrtvého feťáka pro falešné otisky nebo sledování agentů FBI, abys měla klid. Dluh tak velký, že ho mohu splatit jen já. A ať už to bude jakkoli, jednoho dne si jej vybereš, za pár týdnů nebo za pár let. Nebo se snad mýlím?“

Pramen stříbřitých vlasů mu spadl do čela a zdůraznil jeho intenzivní pohled. Mlčky jsem obrátila pozornost k blížící se skupině mafiánů.

Luca se zasmál. „Ach, má La Imperatrice.“ Vystoupil a podal mi ruku, aby mi pomohl. „Ať jsou navždy požehnáni bohové, kteří tě stvořili.“

Přijala jsem jeho gesto a vystoupila z auta. „Nebo podsvětí, v němž ti bohové sídlí,“ odvětila jsem. Předstírala jsem úsměv, když mou ruku jemně uchopil mafián s kůží zvrásněnou věkem, avšak bystrýma očima. S úctyplným pokývnutím přitiskl rty na hřbet mé ruky – skutečně starosvětský šarm.

„Pro mě v tom není žádný rozdíl,“ připomenul se Luca a stanul vedle mne. „Tmy jsem se nikdy nebál.“

Kapitola třetí

Liam

Stál jsem na konci ošuntělého dřevěného mola a šedá obloha vrhala depresivní stín na to, co mělo být slunečným podzimním dnem.

Vrčení motoru mě přimělo otočit se po zvuku. Světlou terénní motorku řídil člověk v červeno-černém koženém obleku. Na začátku mola zastavil. Chvíli tam jen seděl a díval se na mě přes tmavé hledí helmy.

Moje ruka instinktivně sáhla po pistoli v pouzdře na hrudi. Pak si řidič sundal helmu a odhalil svou tvář: byla to Lea; z nedbalého drdolu se jí rozlily prameny vlasů. Sevřela helmu, rozjela se na plný plyn po dlouhém molu a prudce zabrzdila až pouhých pár metrů ode mě. Sakra, ona s tím opravdu umí zacházet.

S ladnou grácií sesedla a popošla ke mně. Zachytil jsem pohled jejích tmavě zelených očí. Pak jsem se znovu zadíval do vln narážejících na staré základy mola.

„Nečekal jsem, že to stihnete,“ řekl jsem.

„Copak jste nedostal mou odpověď?“ podivila se.

„Dostal.“

Následovalo krátké, trapné ticho. Tyhle schůzky mi stále připadaly tak divné, zvlášť na takovémto místě, v sousedství rozlehlé opuštěné staré továrny severně od Bostonu.

„To tedy byl koncert! To byla snad jedna z nejúžasnějších věcí, které jsem kdy v televizi viděl.“

„O většinu dojmu se postaralo Koloseum,“ odvětila Lea.

„Nebudete se muset po takovém spektáklu skrývat?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou a přistoupila ještě blíž, až do mého osobního prostoru, a tou blízkostí mě docela zaskočila. Mé smysly zaplnil její parfém: elegantní květinová vůně s tóny jasmínu, bílé broskve, bergamotu a cedrového dřeva. „Možná na chvíli. Ale lidé, kteří chodí na moje koncerty, nejsou toho druhu, který by mě pronásledoval kvůli videím na TikToku nebo chtěl o mně číst v bulvárních časopisech.“

Přikývl jsem. Když jsem o tom přemýšlel, uvědomil jsem si, že bych mohl na ulici minout kteroukoli superstar vážné hudby, aniž bych ji poznal.

„Máte ty složky?“ zeptala se Lea hlasem klidným jako vždy.

„Ano.“ Podal jsem jí složku s hlášeními a fotografiemi z místa vraždy Emanuela na nádraží. „Ty fotografie jsou ale dost…,“ začal jsem, abych ji varoval před drsným obsahem.

Ona se však na ně už dívala s tak nehnutým výrazem, jako by studovala předpověď počasí.

Odkašlal jsem si a snažil se to říct citlivě. Bylo těžké odhadnout, co si myslí. „Je mi líto, co se mu stalo,“ pokračoval jsem. „Já… ehm… nechal jsem jeho případ policii. Říkal jsem si, že bude nejlepší nevzbuzovat pozornost, aby se lidé neptali, proč se do toho zapojila FBI. A policie to uzavřela jako další případ neznámého bezdomovce, který někoho strčil pod vlak.“

„Dobře,“ řekla, otočila se a zamířila k ošlehané dřevěné lavičce poblíž. Posadila se a její pronikavé zelené oči skenovaly zprávy a fotografie. Mlčky jsem ji pozoroval, než jsem si opatrně sedl vedle ní. Všechno mi to pořád připadalo divné, zvlášť teď, když jsem tu seděl vedle sériové vražedkyně sériových vrahů. Hlavou mi vířily otázky, zatímco mě znovu obklopovala vůně jejího drahého parfému.

Kdo je tahle žena ve skutečnosti? A jak se dostala až do této situace?

Zuří za jejím klidným zevnějškem divoká bouře emocí, když si prohlíží ty strašlivé fotografie? Nebo opravdu necítí zhola nic? Můj pohled padl na snímek, který právě držela v rukou: byl na něm Emanuel, s hlavou a levou paží čistě uříznutými koly vlaku.

Ježíšikriste.

„Je mi to… tak líto,“ zamumlal jsem znovu.

Zůstala mlčet, pak si zlehka poposedla. „Zmínil jste nějakou poznámku, že?“

Přikývl jsem. „Psalo se o tom v jedné ze zpráv. Držel v zaťaté pěsti nevelký lísteček, ale ti pitomci ho ztratili.“

To, že se vůbec nepodivila, mi napovědělo, že zná chaotické postupy policejních orgánů až příliš dobře. „Zmiňuje se v té zprávě, co tam bylo napsáno?“

„Je tam fotka jeho ruky s tím vzkazem. Tak jsem se o tom dozvěděl. Myslím, že tam bylo něco jako…“

„Lēros,“ přerušila mě a vytáhla detailní snímek Emanuelovy ruky s krví nasáklým vzkazem. Přimhouřila oči a na okamžik v nich svitlo něco temného.

„Vy víte, co to znamená?“ zeptal jsem se.

„Ano. Znamená to nesmysl.“

„Nesmysl?“

„Ano.“

Svraštil jsem obočí, když Lein výraz ještě více potemněl.

„Podařilo se vám sehnat fotku z Patelovy pitvy?“ Její hlas byl nyní o něco hlubší.

„Ano.“ Naklonil jsem se trochu dopředu, abych snímek vytáhl ze zadní kapsy kalhot, a podal jí ho. „Promiňte. Dostal jsem tu fotku až dnes ráno z uzavřených spisů. V práci je šílený shon a ta nová agentka, Rose, se chová, jako kdyby měla od McCourta za úkol mě špehovat. Pokaždé, když se otočím, stojí hned za mnou.“

Lea se na fotku sotva podívala, pak náhle vstala a podala mi ji zpět. „To není on,“ prohlásila a pak přešla k zábradlí mola a zahleděla se do tajemného nedozírna oceánu.

„Není to kdo, Leo?“ zeptal jsem se.

„Patel,“ řekla. „Patel není Vrah z kolejí.“

Vyskočil jsem z lavičky a přistoupil k ní, fotku stále v ruce. „Cože? Jak to myslíte, že Patel není Vrah z kolejí?“

Vypadalo to, jako by si uspořádávala myšlenky. „Patelovo rameno. Měl by tam mít střelnou ránu.“

Horečnatě jsem zkoumal fotografii Patelova namodralého těla na ocelovém pitevním stole. „Ale on střelnou ránu má, přímo tady na hrudi, u srdce,“ protestoval jsem.

„Já vím. Ta je ode mě,“ přiznala Lea a otevřeně mi popsala, jak Patela zabila. „Ale také jsem střelila Vraha z kolejí do ramene v tu noc, kdy pohodil na koleje Annu.“

Závažnost jejích slov mě zasáhla jako úder pěstí a já zakolísal o krok zpět. „Ale… na Patelově rameni žádná stopa po střelné ráně vidět není,“ řekl jsem a konstatoval to, co bylo stejně zřejmé.

„Přesně tak,“ přikývla Lea.

Zhluboka jsem se roztřeseně nadechl. „Chcete mi říct, že Vrah z kolejí…“ Nedokázal jsem ani dokončit větu.

„Je stále naživu,“ dokončila ji za mě a otočila se, aby se mi podívala přímo do očí. Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval z náhlé závratě, která mi zamlžila myšlenky. Ale pak mi to došlo. Všechno. „Do háje, Leo!“ zkřivil jsem obličej. „Uvědomujete si vůbec, co to znamená?“

„Uvědomuji. A když se nad tím zamyslíte, dává to smysl. Patelův profil přece nikdy neodpovídal profilu geniálního sériového vraha. Byl to jen tupý sadistický napodobitel.“

„No dobře, Patel sice neodpovídal zrovna profilu druhého Hannibala, ale co všechny ostatní důkazy?“ namítl jsem. „V jeho dodávce se našla Annina DNA a na jeho věcech i těle byla nalezena taky krev její babičky, což potvrzuje, že je jejím vrahem. Anna vypověděla, že to byl on, kdo zabil její babičku. Chcete říct, že byl nevinný?“

„To ani zdaleka.“

Díky bohu. Úleva přišla dřív, než mě stihla přepadnout nevolnost.

„Patel opravdu zabil její babičku a nejspíš byl i u toho, když byla Anna poprvé unesena. Pravděpodobně k tomu také použil svoje auto. Ale nebyl to ten člověk, kterého jsem tenkrát noci potkala v lese. Ta chybějící střelná rána to potvrzuje.“

Nastala chvilička ticha. „Pracoval pro něj,“ řekl jsem nakonec slabým hlasem. „Tak to dává větší smysl. Patel byl psychopat, který se snažil prosadit, to ano, ale génius?“

„Ani náhodou,“ přisvědčila Lea.

„Zatraceně.“

Kousla se do růžového spodního rtu, což u ní bylo neobvyklé. „Už několik týdnů jsem měla podezření, že jsem udělala chybu,“ řekla. „Ale teď je to potvrzené. Vrah z kolejí nás přelstil.“

Frustrovaně jsem si prohrábl rukou vlasy a zíral do prázdna.

„Moje dcera!“ vyletělo ze mě najednou. „Jestli ten hajzl ještě žije, musím jí okamžitě zařídit ochranný dozor.“ Zoufale jsem prohledával kapsy a hledal telefon, ale pak jsem si vzpomněl, že jsem ho nechal v bytě, aby mě nemohli vystopovat. Když jsem se otočil, abych vyrazil k autu, Lea mě chytila za paži. Ztuhl jsem a pohledem sklouzl k její útlé ruce v kožené rukavici. Takový dotek byl u ní novinkou. U nás obou.

„To nebude nutné. On jí neublíží,“ ujišťovala mě tichým, konejšivým hlasem.

„To nevíme. Zabil Emanuela.“

„Emanuel byl dospělý. Vrah z kolejí nikdy neublížil dětem. Ani jednou. Musí je vnímat jako nevinné, téměř posvátné bytosti, možná je to reakce na jeho vlastní bolestné dětství.“

Zíral jsem jí do očí a zápasil s jejími slovy. Napětí se mi ze svalů postupně uvolňovalo a strach ze ztráty dcery slábl. Věřil jsem Lee. Věřil jsem jejím instinktům. Ale musel jsem si být jistý.

„Anna byla stěží dospělá žena, a přesto se ji pokusil zabít.“

„Anně je devatenáct let,“ namítla Lea.

„Přesně tak. Ještě pořád spíš dítě.“

Na rtech se jí mihl slabý úsměv. „Mnoho mužů by Annu považovalo za ideální objekt svého chtíče.“

Zamračil jsem se. „No, takoví staří šmejdi by se měli nad sebou hodně zamyslet.“

Její úsměv se na okamžik ještě rozšířil, pak zmizel. Sledoval jsem, jak pomalu sundala ruku z mého ramene a hleděla na ni, jako by se ptala, proč ji tam nechala tak dlouho.

„Každopádně je vaše dcera v bezpečí. Což se nedá říct o nás dvou. Ale kdyby nás chtěl zabít, už by na to došlo.“

„Takže si myslíte, že ví, kdo jsme a že jsme mu na stopě?“

„Nejspíš ano.“

Lein pohled se vrátil k vlnám. „Já… nevím.“

Table of Contents

Věnování

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí