Žádná část této knihy nesmí být použita ani žádným způsobem reprodukována za účelem výcviku technologií nebo systémů umělé inteligence. Toto dílo je vyhrazeno pro účely vytěžování textů a dat (článek 4 odst. 3 směrnice (EU) 2019/790).

České vydání vychází ve spolupráci s Crown, imprintem Crown Publishing Group, které jsou divizí Penguin Random House LLC.

The Correspondent

Copyright © Virginia Evans, 2025

Translation © Petra Andělová, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-802-8

ISBN mobi: 978-80-7689-803-5

Markovi, s láskou

Předmluva

V pondělí mezi desátou a půl jedenáctou se Sybil van Antwerp s hrnkem irského černého čaje s mlékem mohla konečně posadit k psacímu stolu. Umyté nádobí schlo na utěrce vedle dřezu, postel byla ustlaná, pokojové květiny zalité a prach na poličkách utřený. Puntičkářsky si posunula židli, na několik okamžiků se zadívala z okna, z něhož se naskýtal výhled na zahradu a řeku za ní, na bílé trojúhelníkové plachty v dálce, odraz nebe na vodní hladině a vily na annapoliské straně. S pocitem uspokojení uhladila štos dopisních papírů a nízký sloupeček knih, které si přečte poté. Srovnala pera a tužky v hrnku. Přepočítala známky. Prolistovala hromádku dopisů, které obdržela, ale ještě na ně neodpověděla; zkontrolovala seznam dopisů, na něž se chystala odepsat, a balíček obrácených papírů v zásuvce, dopis, který psala už roky a dosud neodeslala. Sybil byla matka a babička, rozvedená a v penzi po úspěšné kariéře právničky, tím vším byla stále, ale právě korespondence…

Ve středu totéž.

A také v pátek.

A v sobotu.

Sybil van Antwerp se v pondělí mezi desátou a půl jedenáctou znovu posadila k psacímu stolu. Dopisy představovaly její způsob života.

Felix Stone

7 Rue de la Papillon

84220 Gordes

France

2. června 2012

Felixi, milovaný bratře,

děkuji Ti za přání k narozeninám, plnicí pero a knížku, kterou jsem začala číst v den, kdy přišla (čtvrtek), a dnes jsem ji dočetla. Je přesně taková, jak jsi psal. Překvapivá a elektrizující, vynalézavá a přesně pro mě. Ve třiasedmdesáti necítím oproti dvaasedmdesáti žádnou změnu, artritida, zácpa a špatné spaní, ale rozhodla jsem se přestat si barvit vlasy. Narozeniny nijak zvlášť neslavím, jak víš, ale je od Tebe vždycky hezké, že si vzpomeneš. Trudy a Millie samozřejmě přišly na jednohubky a na karty. Obě děti také nezapomněly – Bruce mi nechal poslat jahodový koláč z pekárny (stejně se příští týden zastaví, aby mi vyčistil okapy), nedal se jíst, takže jsem ho vyhodila. Nejspíš ho musel stát jmění. Fiona mi zavolala z Londýna. Říkala, že se domů nedostane dřív než na Vánoce, protože má neustálou honičku v práci a teď cosi projektuje v Sydney, kristepane, takže stráví měsíc v Austrálii. Tvrdila mi, že Waltovi to nevadí, že je stejně pořád pryč, ale musím Ti říct, že nevím, co to udělá s jejich manželstvím. Každopádně teď děti mít nebude. (Ani se o to nesnaží. Přinejmenším mi o tom neřekla. Když se o tom zmíním, vynadá mi.) Theodore Lübeck z naší ulice mi tak jako každý rok přinesl růže, které nastříhal u sebe na zahradě, což je od něho hezké, i když je odpadlík z divokého okraje amerického západu.

Jak je ve Francii? Jak se má Stewart? Co píšeš? Děkuji Ti za pozvání, abych přijela na návštěvu, je od Tebe hezké, že je pokaždé zopakuješ. Ano, Zámek se mi líbil, ale to je román. I když bych moc ráda viděla Tvůj nový dům, tak ne, nepřijedu. Stejně jako je letní odpoledne překrásné v klimatizované místnosti, ale když člověk vyjde ven, je tam horko, vlhko, dusno a nepříjemně. Pohlednice z Francie se všemi těmi levandulemi a slunečnicemi je, jak si dovedu představit, mnohem lákavější než samotné místo. Dnes je taková otrava létat – bezpečnostní kontroly a všechna ta omezení ohledně velikosti zavazadel, přendavání krémů a přelévání roztoku na kontaktní čočky do malých lahviček. Upřímně, vůbec mě to neláká. Už když ses přestěhoval na jiný kontinent, jsem jasně dala najevo, že za Tebou jezdit nebudu.

Probírala jsem se krabicemi a našla tuto fotografii (přikládám) ze dne, kdy Tě přivezli domů od řádových sester. Ty tvoje malé kalhoty a úplně holá hlavička. Uzavřel jsi kruh. Matka tu vypadá nádherně a nikdy jsem neviděla jinou fotografii, kde by měla ten zelený kostým se sukní, ale živě si ho pamatuji. Pamatuji si ten den, jako by to bylo včera. Pamatuji si, že byla velká bouřka, nepršelo, ale divně foukalo a bylo teplo, strom na dvoře měl holé a suché větve. Pamatuji si, že sousedka, paní Curryová, udělala k večeři pečené hovězí a čokoládový koláč a celé odpoledne čekala, až přijede auto a přiveze Tě. Mitsy se k nám ráno nedostala, aby uklidila, protože bouřka shodila vedení na mostě v Cantonu, takže jsem utírala prach, stlala postele a roztahovala závěsy. Nemáš tušení, kdo mohl tu fotografii pořídit? Matčina sestra Heloise se sice o mě starala, ale nedovedu si představit, že by fotila. Myslím, že je to náš první rodinný portrét. Posílám Ti ten snímek, protože já mám svůj ze dne, kdy přivezli mě.

Samozřejmě posílám pozdrav Stewartovi.

Tvá milující sestra

Sybil

P. S. Felixi, včera večer jsem měla menší nehodu. Nic se nestalo, vážně ne, jsem v pořádku, ale cadillac je v servisu. Spíš nepříjemnost než cokoli jiného, vážně.

2. června 2012

Vážený pane Lübecku,

děkuji Vám za nádherné bílé růže, které jste mi 29. května zanechal na verandě k narozeninám. Dále jsem dnes ráno obdržela Vaši hlasovou zprávu. Včera večer jsem se kvůli menší dopravní nehodě nechala odvézt domů taxíkem, ale o vše je již postaráno.

S pozdravem

Sybil van Antwerp

Paní

Ann Patchettová

c/o Parnassus Books

3900 Hillsboro Pike #14

Nashville, TN 37215

2. června 2012

Milá Ann,

píši Vám, abych Vám pogratulovala k Vašemu nejnovějšímu románu Země divů, který jsem dostala k narozeninám od svého bratra. Ráno jsem ho dočetla. Dnes je sobota a knihu jsem začala číst teprve ve čtvrtek, což samo o sobě o něčem vypovídá, i když to nemůžete vědět, protože jsme si cizí, i když ne úplně, neboť jsme si už jednou dopisovaly, a to tehdy, když jsem na začátku nového tisíciletí přečetla Váš první velký bestseller Bel Canto a Vy jste mi odpověděla, pochvalně jste se zmínila o mém rukopisu a povzbudila mě, abych Vás oslovovala křestním jménem. Možná si na ten dopis vzpomenete, možná ne, podle toho, kolik dopisů běžně dostáváte a čtete, ale tehdy jsem Vám psala, že se mi Bel Canto velmi líbilo, ale tato nová kniha je ještě lepší. (Pro pořádek dodávám, že jsem Vám psala i po přečtení předchozí knihy Útěk, ale odpověď jsem nedostala, což je naprosto v pořádku, takže si s tím nedělejte hlavu.)

Obvykle mi trvá čtyři dny přečíst román běžné délky, ale stránky Země divů jsem doslova hltala – ten exotický amazonský rámec a ty chytré, úžasně komplexní ženské postavy, doktorky Singhová a Swensonová. Jak toho o těch věcech tolik víte – podrobnosti o Amazonii, veškeré vědecké poznatky? Navštívila jste Amazonii? Přemýšlela jsem o tom, kde končí fakta a začíná fikce, zvlášť pokud jde o stromovou kůru. Scéna, kdy obrovský had vyleze z vody na loď a obtočí své svalnaté tělo kolem malého Eastera, zatímco Američané v hrůze mlčky přihlížejí – mlčenlivá výmluvnost té scény byla přímo filmová. Nedýchala jsem snad pět stránek nebo víc. A samozřejmě je tu otázka doktorky Swensonové, která je ve svém věku (v mém věku! Dr. Swensonové je třiasedmdesát, stejně jako mně) těhotná. Nedokážu si to představit. Když na konci přinesou dítě, běhal mi mráz po zádech, ale bylo nádherné číst o tak složité ženě této generace, vysoce inteligentní a důstojné, ale s chybami, a odkrývat její osobnost vrstvu po vrstvě. Nejsem vědkyně; moje profesní kariéra byla v oboru práva, ale přesto jsem v ní částečně viděla odraz sebe samé. Ta mučivá etická dilemata, kvůli nimž ji čtenář soudí. To ohromení, které člověk cítí v této fázi života, jakýsi úžas a zároveň zmatek, které vyvolávají obavy a jistý druh strachu. Jak jsme se sem dostali? Jak je to možné? Moje švagrová Rosalie a já si vyměňujeme knihy, a jsem si jistá, že se jí tato bude líbit, což je skvělé.

Mějte prosím na paměti, že pokud někdy navštívíte Annapolis, ráda budu Vaší hostitelkou. Mám malý domek ukrytý v půvabné staré čtvrti plné rozlehlých vil a obrovských starých stromů. Stojí na výběžku u vody a v patře je velký pokoj pro hosty s vlastní koupelnou a vikýřovým oknem, které směřuje k řece Severn a skýtá výhled na lodě, vily na druhém břehu i moji zahradu, o niž se pečlivě starám. Žiji sama a do patra chodím jen uklízet po návštěvách, takže byste měla naprosté soukromí a myslím, že by Vám to tam zcela vyhovovalo. Nejsem spisovatelka, ale kdybych byla, myslím, že by to bylo krásné místo pro psaní knih. Takže jste opravdu vítaná, pokud někdy přijedete. Od Washingtonu, D. C. coby kamenem dohodil.

Do příští knihy nebo
Vaší návštěvy,

s vřelými pozdravy

Sybil van Antwerp

(pokračování dopisu z 2. června 2012,
předchozí stránky NEODESLÁNY)

Bourala jsem v autě. Vracela jsem se z prezentace v knihovně, byla tma a narazila jsem do nízké betonové zdi. Podle mechanika se cadillac už nedá opravit. Fyzicky jsem v pořádku, ale strašně to mnou otřáslo. Strašně. Bouračka sama o sobě – ten zvuk, z auta hromada šrotu – ale také to, co se stalo, co se vlastně stalo. Nejsem si jistá. No…

Myslím, že když jsem vyjížděla z parkoviště knihovny, pryč z dosahu světel a do tmy, no… vlastně nejspíš nedokážu přesně říct, co se stalo. Jela jsem jako obvykle, pomalu a plynule, ale něco se přihodilo. Nepamatuji si to přesně, ale najednou jsem neviděla. Neviděla jsem! Ale jak to? Nevím, jestli to byl jen okamžik, nebo to trvalo několik minut. Jako kdyby byl můj život film a obraz najednou zčernal. Bylo to tak? Nejsem si jistá a právě to mě znepokojuje. Nejsem si jistá, jestli ta černá propast nebyla jen chiméra. Nebylo to, jako bych zavřela oči; spíš jako by se mi ten úsek času až do chvíle nárazu vymazal z paměti. Už se mi to stalo, to vymazání. To je to, co mě děsí. Jak se něco takového může stát? Myslím, Hříbátko, že to musí být ono: ztráta zraku. Podle mého to se stalo. Vím, že teoreticky můžu oslepnout, ale je to jen možnost. Teď se zdá, že slepnutí už začalo a že bude pokračovat, ale nečekala jsem, že to bude takové. Mate mě to.

Auto odtáhli a domů mě přivezl taxík. Celou noc jsem proseděla vzhůru a bála se tmy. Bála jsem se zhasnout.

Mám noční můry. Možná už jsem se o tom zmínila. V nočních můrách sice stále vidím, ale vím, že jsem nějak slepá. Dívám se z okna na plachetnice, ale jsou rozmazané, nebo vím, že je den, ale vypadá to jako noc. Nebo jsem na zahradě a nepoznávám květiny – co to je? říkám si. Nebo se dívám na text románu, ale nedokážu rozpoznat písmena ani slova. Ale ta nejhorší noční můra, která se znovu a znovu opakuje, je, že sedím u stolu a chystám se psát, je tam hromádka dopisního papíru, má pera, obálky, a já po nich šmátrám jako kočka, ale nedokážu je vzít do ruky. Nebo vezmu pero a ono se mi v prstech kroutí jako nudle. Přitisknu hrot pera na stránku a ono změkne nebo se rozpadne. Nebo je ještě jedna verze, kdy začnu psát, ale nedává to žádný smysl a je to jen čmáranice. Tak si můj strach představuje slepotu. Člověk by si myslel, že sny budou jen černá prázdnota, a myslím si, že tak to ve skutečnosti bude, ale kdybych snila o černé prázdnotě, pak bych vlastně… nesnila vůbec. Prostě bych spala, ale nemyslím, že bych v této fázi života spala beze snů, na to je má mysl příliš nasycená. Příliš mnoho přízraků.

Můj oftalmolog doktor Jameson říká, že v mém stavu, jakmile se to rozběhne, může trvat rok, nebo taky deset let, než oslepnu úplně, a může se to střídavě zlepšovat a zhoršovat. Budu se muset objednat. Udělám to dnes. Neřekla jsem to nikomu kromě Rosalie a Harryho, o kterém jsem se už zmiňovala, dítěti, s nímž si měsíčně vyměňuji dopisy, synovi mého bývalého kolegy, soudce Jamese Landyho. Ach, také jsem to řekla Joan Didionové, spisovatelce. Bruceovi ani Fioně jsem to neřekla.

KOMU: grandmaalicelivingston@yahoo.com

OD: sybilvanantwerp@aol.com

DATUM: 2. června 2012, 13:00

PŘEDMĚT: Setkání Zahradnického klubu 4. června

Milá Alice,

přijměte prosím moji omluvu z pondělního setkání Zahradnického klubu. Velice mě mrzí, že se nezúčastním přednášky o pH půdy a jeho vlivu na pěstování hortenzií, ale bohužel mám schůzku, kterou nemohu posunout.

Budu se těšit na červencové setkání.

Pokud by se na pondělním setkání (4. června) mělo hlasovat o přestěhování učebny nedělní školy do přízemí fary, aby pojala více zájemců, hlasuji velmi důrazně „PROTI“. Už tak se počet účastníků příliš rozrostl a stal se nezvládnutelným. Člověk se během hodiny stěží dostane ke slovu. Navíc je přízemí zatuchlé, pravděpodobně prolezlé plísní, a nutná renovace, která by tento prostor zpřístupnila, stále nepatří mezi priority kostelního výboru.

Srdečně zdraví

Sybil van Antwerp

KOMU: sybilvanantwerp@aol.com

OD: Fiona.VanAntwerpBeau@cgemarchitects.com

DATUM: 25. 6. 2012 03:31

PŘEDMĚT: Pozdrav ze Sydney

Mami, večer jsem měla telefonát s Brucem a řekl mi, žes zrušila cadillac. Proč jsi mi nic neřekla, když jsme chatovaly? Říkal, žes narazila do nějaké (?) zídky, ale že jsi ok (??). Tos tu zeď neviděla, nebo jsi byla mimo? To se Ti… nepodobá. Bruce říkal, že jsi v pořádku a že není nutné, aby Tě prohlédnul doktor, ale Walt a já si myslíme, že by ses měla nechat prohlédnout. Nechci Tě komandovat, ale dělá mi to starosti.

Vím, že Ti Bruce nabídl, aby ses přestěhovala blíž k němu. Uvažovalas o tom vůbec? Mohla by ses vídat s Brucem, Marií a dětmi mnohem víc a taky říkal, že by Tě strašně rád měl poblíž. Trochu jsem hledala a našla opravdu hezký dům pro seniory tak dva až tři kilometry od jeho domu. Jmenuje se Happy Hill (stačí kliknout). Nabízejí samostatné bungalovy (zahrádka) a také byty (bez zahrádky), financování by bylo poněkud komplikované, ale Tvůj dům se i bez rekonstrukce prodá velmi dobře, protože po nemovitostech u vody je obrovská poptávka. Ráda si s Tebou o tom popovídám a povím Ti o tom víc, pokud budeš chtít. Alespoň se nad tím zamysli.

Na konci července bych měla být zpátky v Londýně. Pojďme si pak o tom promluvit. Mám tady narvaný program a časový posun telefonování taky nenahrává. Brzy na slyšenou.

Fiona

Paní

van Antwerp

17 Farney Rd.

Arnold, MD

21012

1. července 2012

Vážená paní van Antwerp,

děkuji Vám za Hádanky pro pokročilé, které jste mi poslala s posledním dopisem. Moc se mi líbí a vyřešil jsem všechny až na tři. Jak se Vám daří? Už máte nové auto místo toho nabouraného? Já se mám většinou fajn. Níže co se událo v červnu:

rodiče mi (KONEČNĚ) po devíti letech prošení koupili štěně; je to zlatý retrívr (holka) a jmenuje se Thor podle mého oblíbeného řeckého boha, boha války;

během podzimních prázdnin se chystáme na safari do Botswany, protože moje sestra Susannah tam pracuje pro Peace Core;

můj projekt na školním veletrhu vědy získal druhou cenu; děkuji Vám za pomoc s prezentací; hodnotitelé prohlásili, že na mém projektu neshledali žádné chyby, ale veletrhu se zúčastnila jedna holka mladší než já (šesťačka! Páni!), která sestrojila robotickou velrybu schopnou plavat ve vodě; moje máma tvrdí, že jí s tím na beton museli pomáhat její rodiče, protože její táta je inženýr; mně rodiče nepomáhali, takže mám být na co hrdý a můžu mít pocit, že jsem vyhrál, i když je to vážně blbost, protože jsem nevyhrál, ale nevyčítám jí to;

moje psychiatrička, doktorka Laura, se musela odstěhovat na Aljašku, protože její manžel pracuje pro jednu ropnou společnost, což je hnusné a taky jsem jí to řekl, a přeložili ho; mám nového psychiatra, doktora Olivera, a nenávidím ho; smrdí mu z pusy, na hlavě se mu loupe kůže a taky tam má obrovský odporný strup, takže pokaždé, když se koukne do poznámek nebo si chce něco zapsat, musím se na to dívat a chce se mi z toho blinkat; usilovně se snažím mu o tom nic neříct a máma mi pokaždé, když k němu jdeme, slíbí, že když si to nechám pro sebe, tak si za odměnu můžu v 7-11 vybrat čokoládovou tyčinku; první sezení jsem to bez problémů vydržel a dostal jsem Twix; s doktorkou Laurou jsem si připadal míň divný, než jsem, ale s doktorem Oliverem si připadám ještě divnější, než ve skutečnosti jsem (alespoň myslím).

Nemůžu se dočkat Vašeho dopisu z 15. července. Také bych moc rád, kdybyste se podívala do Vašeho antikvariátu po nějakých dalších starších sci-fi, jako byly ty, které jste mi poslala k Vánocům, hlavně ty od H. G. Wellse.

Srdečně zdraví

Harry Landy

P. S. Vaše kameny jsou u mě v bezpečí. Taky rád používám tenhle kód pro tajemství. Jsem dobrý strážce kamenů. Nikomu, ani tátovi, ani mámě, ani nikomu dalšímu jsem neřekl, že slepnete. Proč je to tajné?

P. S. S. Bude podle Vás prezident Obama prezidentem i podruhé?

Sybil van Antwerp

17 Farney Rd.

Arnold, MD 21012

USA

18. července 2012

Drahá Syb,

Francie je nádherná! Opravdu o hodně přicházíš. Stewart se celý den povaluje v plavkách, přes den čte časopisy a večer vaří. Je to blaho. Já trochu pracuji na seriálu pro Times a každý den jezdím na kole (jen tak pohodově, abys nemyslela, že se nějak přepínám) a odpoledne chodím do obchodu pro chleba a sýr. Zase jsem štíhlý, navzdory všemu jídlu a vínu.

Šedivá Ti bude slušet (doufejme, že se časem změní na stříbrnou), ale rozhodně si vlasy nestříhej hned nakrátko. Byl by to najednou příliš velký šok. Doporučuji nechat délku po ramena.

Raději neříkej takové věci o manželství své dcery, vaše vztahy jsou i tak dost napjaté. Tvoje manželství přece nestálo za nic, i když jsi byla každý den v šest doma. Je jiná doba a spousta žen má děti i po čtyřicítce.

Fotka je úžasná. Děkuji. Zarámoval jsem ji a postavil do salonu a všem se moc líbí. Moji přátelé nedokážou uvěřit, že jsem Ir, když slyší můj přízvuk. Když se nad tím hlouběji zamyslím, je to opravdu něco – dva sirotci jako my nakonec skončili v domě se služebnictvem. Jak chudák ke štěstí přišel v reálu. Na fotce vypadáš zralejší než na devět a tváříš se tak vážně jako vždycky. Elegantní mikádo účes, mokasíny a svetr, jako panenka, až na ten Tvůj výraz! Ten mě úplně dostává. Tvůj ostražitý pohled, pevně sevřená malá ústa. Mám pocit, že si Tě pamatuji jako dítě, ale to není možné. Znám Tě jen z fotografií.

Příští týden jedu do Paříže na pár představení.

Pusu.

Felix

Zapomněl jsem: s autem všechno ok?

Rosalie van Antwerp

33 Orange Lane

Goshen, CT 06756

10. srpna 2012

Drahá Rosalie,

už dlouho jsem o Tobě neslyšela. Čekám na odpověď na svůj poslední dopis, ale nemůžu čekat věčně. Vím, že Tvůj život je mnohem rušnější než ten můj klidný, a tak se podrobuji a píšu Ti znovu. Dorazil už Paulův nový invalidní vozík? A jak se drží Lars?

Poslechni si novinky o mých nevděčných ratolestech. Jak jsem Ti psala, měla jsem menší autonehodu. Všechno už je vyřešené a stejně už bych si musela pořídit nové auto, takže teď jezdím v moderním Volkswagenu Broukovi (vypadá jako něco z budoucnosti, krásně červený). Skoro měsíc po bouračce mi přišel e-mail od mé dcery. Nebyla v Londýně, nýbrž v Sydney v Austrálii, takže zpráva mi dorazila do schránky ve čtyři ráno. Jádro sdělení? Že se NA DRUHÉM KONCI SVĚTA dozvěděla od svého bratra o mojí nehodě a přidala spoustu rad, mimo jiné, že bych měla prodat svůj dům (podle ní starý a nemoderní) a přestěhovat se do domova důchodců. Dokonce se vyjádřila k mému finančnímu zajištění (PRÁVĚ PROTO jsem dětem nikdy neřekla, kolik přesně mám). Evidentně to spolu probírají za mými zády.

Když už jsme u toho, vzpomínám si, že jsme s Guyem kdysi posuzovali případ, asi v osmdesátých letech, kdy žena jen o trochu starší než já teď ŽALOVALA SVÉ DĚTI, protože ji přinutily prodat dům a nastěhovaly ji do zařízení, které připomínalo spíš vězení nebo blázinec než domov pro seniory. Krysy na toaletách a podobné hrůzy. Opravdové peklo. Dodnes ji mám před očima. Jmenovala se Elizabeth Franklinová, drobná postavička na lavici, v ruce kabelku, kterou jí v noci ohlodaly krysy. Odporné. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by se něco podobného mohlo stát mně, že mi něco takového budou chtít provést moje vlastní děti. Určitě Tě zajímá, jak jsem odpověděla: nijak. Fiona je zpátky ze Sydney, minulý týden mi volala. Viděla jsem, že je to ona, a nechala hovor spadnout do schránky na záznamníku. Ta holka je drzá jako opice, to se jí musí nechat. Má nervy ze železa a kůži tlustší než hroch. Nemá s mým životem vůbec nic společného, jako by žila na jiné planetě, navštíví mě jednou za rok, když mám štěstí, a myslí si, že je načase, abych se přestěhovala do zbrusu nového domova důchodců ve Falls Church! No, tak to tedy ne.

Ale teď k něčemu jinému. Napsala jsem Ann Patchettové, když jsem dočetla Zemi divů, a včera ráno jsem měla ve schránce odpověď! Roztomilý pohled s pejskem. Vždycky mě potěší, když dostanu na něco odpověď. Teď čtu Řez do živého od Abrahama Verghese (musela jsem se podívat, jak se to správně píše). Je to hodně dlouhé. Co čteš Ty?

S láskou

Sybil

Ctihodný soudce

James Landy

98 Dumbarton St. NW

Washington, DC 20007

3. září 2012 (Svátek práce)

Milý Jamesi,

vezměme to popořádku. Jak se daří Harrymu? V posledním dopise se mi zdál hrozně sklíčený. Je dobře, že jsi mu konečně pořídil psa, ale myslím, že bys mu měl najít jiného terapeuta než toho doktora Olivera. Působí příšerně. Jsi si jistý, že není pedofil? A vůbec, když už jsme u toho, Harry podle mě psychoterapeuta nepotřebuje. Tohle je typické pro vaši generaci: udělat problém z něčeho, co je prostě jenom výjimečně skvělé.

Jistě už o tom víš, ale kdyby náhodou ne, kdyby ses spláchl do záchodu jako ostatní a přestal si obnovovat řádné novinové předplatné (TIŠTĚNÉ, redigované, bez blikajících reklam) a zahlédl to jen na internetu, přikládám nekrolog. (Guy o víkendu zemřel.) Článek je trochu mdlý, rozbředlý a evidentně se snaží o neutrální jazyk, aby nevyvolal politické rozbroje, ale fotografie s budovou soudu v pozadí je pěkná. Podle mě je to ta samá, kterou noviny použily, když odcházel do důchodu. Vypadá velmi důstojně. Jen si představ, že tehdy jsem ho považovala za sešlého, CHA CHA, a teď jsem skoro ve věku, jako byl tehdy on.

Navštívila jsem ho, no nevím přesně, tak před pár měsíci. Jak víš, obvykle necestuji. Občas někam zajdu, ale nikam dál nejezdím. Bruce mi loni dal do auta navigaci GPS a ta dokonce mluví. Máš ji taky? Je to moc chytrá věcička. Zadáš adresu, přicucneš zařízení na čelní sklo a mapa se pohybuje podle toho, jak jedeš, zatímco strojový hlas říká „zahněte doleva“, „po sto metrech zahněte doprava“. Lehko bych to mohla používat, ale nedělám to. Vlastně nevím proč. Každopádně jde o to, že jsem jela za ním. (Mluvím o Guyovi. Poslední roky neopouštěl svůj dům u zálivu.) Musela jsem přes Bay Bridge. Řeknu Ti, ten most nesnáším. Vždycky jsem ho nesnášela. Sedm kilometrů, v takové výšce, že se člověku dělá špatně. Křečovitě jsem svírala volant. Moji synové se vždycky smáli, když jsem cestou na výlet na tom mostě nebyla schopná mluvit. Sedli jsme si tak zhruba na půl hodiny, pak už byl unavený, a upřímně řečeno, už taky skoro úplně mimo. Je peklo přijít o rozum. Guy nikdy nezapomněl žádný případ, nikdy, ale potom přišla série mrtvic a loni infarkt. Všechny ty roky, všechny ty případy, všechno, co bylo mezi námi, všechno to, co jsme sdíleli. Po pravdě, neměla jsem tam jezdit, bylo to velmi znepokojivé. Když jsem přišla, pokoušel se mě balit jako nějakou prostitutku, ale nakonec se mu mlha v hlavě trochu rozptýlila. Řekl něco o soudní budově, takže jsem věděla, že se tam v duchu vrátil. Ve skutečnosti jsem tam jela kvůli Liz. Od té doby jsem s ní nemluvila, ale bylo jasné, že Guy už dlouho nevydrží. Bože, doufám, že se nedožiju třiadevadesáti. Noční můra.

The Sun o něm včera otiskl velký článek a nebudeš tomu věřit, ale Alex Tooleová tam zmínila MĚ ve své rubrice Kam se poděl... „Kam se poděla Sybil van Antwerp?“ Viděla jsem to v novinách a zalapala po dechu. Naprostý nesmysl. Dokážeš si to představit? (Já ne. Ani za milion let. Naprosto absurdní.) Novinářka tvrdila, že se mě pokusila kontaktovat; skoro určitě ne, ale i kdyby ano, rozhodně bych ji nepoctila odpovědí. Je to sice hloupost, ale koupila jsem pár výtisků navíc, abych mohla poslat nekrolog dětem, Felixovi atd., takže jeden přikládám i pro TEBE, protože vím, že Tě to pobaví.

Jak se má Marly? Jak se mají holky? Harry říkal, že se chystáte do Afriky. Musíte mít patřičná očkování. Jak se má Washington? (Podle mého je Washington karneval v plamenech, ale co je nového? Musím říct, že mě překvapuje, jak moc se mi prezident Obama zamlouvá. Je skvělý řečník, mohla bych ho poslouchat, i kdyby četl telefonní seznam.) Pokud jde o mě, mám se dobře. Léto bylo příjemné. Mám nádherné jiřiny a moc mě to těší. Podívej, co se ze mě stalo: stará ženská, co píše o své o zahradě, zatímco Ty jsi v centru světového dění a snažíš se udržovat správný kurz.

Ráda se s Tebou uvidím, předpokládám, že na pohřeb přijedeš. Noviny píší, že se obřad odkládá, podle mě je nevkusné nechat mrtvého viset ve vzduchoprázdnu, ale nikdo se mě neptá.

S přátelským pozdravem

Sybil

Příloha

Kam se poděla Sybil van Antwerp?

Baltimore Sun – Názory / Editorial

Alex Tooleová

Ctihodný soudce ve Fredericku a St. Michaels v Marylandu Guy D. Donnelly zemřel. Soudce Donnelly byl dobře známý díky svému osmadvacetiletému působení u Obvodního soudu státu Maryland v okrese Frederick (1971–1999). Byl to uvážlivý, přemýšlivý a málomluvný člověk, proslulý jako feminista, který rozhodoval nestranně spravedlivě a těšil se respektu obou stran. Jinak řečeno, v dnešní době jednorožec. Zemřel doma, obklopený dvěma ženami jeho života, manželkou Elizabeth a dcerou Nancy Louise (provdanou Youngovou). Ale co se stalo s druhou ženou jeho života?

Ve všech mých rešerších o Donnellym a jeho profesní kariéře soudce se její jméno objevuje znovu a znovu, ve všech rozhovorech, na dokumentech, v kresbách ze soudní síně: drobná postava, brýle, elegantní lodičky, dokonce i na fotografii soudce odcházejícího ze soudní síně po výbušném případu Stát Maryland vs. James Ross, procesu s vrahem, který se v roce 1982 dostal na celostátní úroveň. Všeobecně se ví, že Sybil van Antwerp po téměř třicet let zastávala místo šéfky Donnellyho kanceláře. Do důchodu odešli současně ve stejný den roku 1999, ale o ní samotné se mimo jejího pracovního vztahu k soudci ví jen velmi málo. Jako by se po odchodu do důchodu úplně rozplynula.

Podrobnosti, které známe: van Antwerp vystudovala právnickou fakultu na Virginské univerzitě (UVA), absolvovala jako premiantka ročníku 1967. V témže roce skončil vyčerpávající veřejně projednávaný případ Thackery Materials vs. Harold Boyne, v němž Guy Donnelly (tehdy ještě soukromý advokát) zastupoval oběti. Šlo o kauzu týkající se azbestu používaného na námořních lodích jako protipožární materiál. Azbestóza postihla stovky námořníků. Donnelly, tehdy už vyhledávaný právník, se poohlížel po partnerovi. Jeden jeho blízký přítel, bývalý právník a profesor na právnické fakultě UVA, mu doporučil Sybil van Antwerp pro její bystrost, předpoklady a neochvějnou profesní morálku.

Tak vznikla advokátní kancelář Donnelly a van Antwerp – a podle několika lidí, s nimiž jsem mluvila, mezi nimi hned na začátku přeskočila jiskra. Sybil van Antwerp, o dvacet let mladší než její společník, se rychle stala jeho spolupracovnicí. Na všech případech pracovali ruku v ruce. „Bylo to, jako by sdíleli jednu mysl,“ uvedla Elizabeth Donnellyová. „Byla jeho rádcem, jeho hlasem rozumu. Byla jeho druhá polovička, jeho profesní manželka. Mně to nevadilo; potřeboval ji.“

V roce 1971 byl Guy Donnelly jmenován soudcem Obvodního soudu státu Maryland ve Fredericku. Sybil van Antwerp tehdy stála před rozhodnutím: buď udržet jejich firmu, najít nového partnera, nebo se připojit k jiné kanceláři, to vše při výchově tří malých dětí. Zvolila čtvrtou možnost. Šla s ním. Opustila prestiž i peníze a následovala Donnellyho jako obyčejná soudní zapisovatelka. V článku ve Washington Post z té doby se jeho autor zmínil, že se pokusil získat od van Antwerp vyjádření, ale ona odmítla. Jejich advokátní kancelář záhy ukončila činnost a ona odešla s Donnellym k soudu jako šéfka jeho kanceláře.

„Všichni byli v šoku,“ uvedl Watts Doyle, hlavní právník firmy Ridley, Doyle, Mack & Loughlin a přítel Donnellyho i van Antwerp, toho času v penzi v Key Largo, kterého jsem telefonicky kontaktovala. „To se prostě nedělalo. Jako šéfka kanceláře si nevydělala skoro nic a ona tehdy už byla velmi úspěšná a uznávaná právnička. Opravdu nás to překvapilo. Všechny. Ale svým způsobem vlastně ne. Nešlo si představit, že by se někdy rozdělili. Butch a Sundance.“ A dodal: „Jejich postoj byl jednoznačný a křišťálově průzračný. Stačilo s nimi chvíli posedět a bylo zřejmé, že jsou intelektuálními protějšky. Uzavřený kruh. Dvojice. Respektoval ji víc než kohokoli jiného. Říkalo se, že kdyby byla mužem, stala by se soudkyní ona. Byla brilantní.“

Když se ohlížíme za životem a prací soudce Guye D. Donnellyho, nemohu si nepoložit otázku ohledně jeho oslavované šéfky kanceláře. Jaký byl skutečný rozsah jejich partnerství? A navíc, jakkoli působí jejich spolupráce dokonale a idylicky, je soudcovská funkce vůbec něčím, co se má sdílet? Není podstatou soudcovského jmenování právě to, že se rozhodovací pravomoc svěřuje jednomu zvolenému či jmenovanému jednotlivci?

Sybil van Antwerp po svém odchodu do důchodu z veřejného života zmizela, ačkoliv se traduje, že žije v Annapolisu nebo někde poblíž. Pokusila jsem se ji kontaktovat všemi dostupnými prostředky, ale nenašla jsem ani její telefonní číslo, ani e-mailovou adresu.

Alex Tooleová

 The Baltimore Sun

300 East Cromwell Street

Baltimore, MD 21230

7. září 2012

Komu: Alex Tooleová

Od: Sybil van Antwerp Stoneová, k tématu Vašeho posledního sloupku, MIMO ZÁZNAM

Vážená paní Tooleová,

začnu tím, že tento dopis je záležitostí osobního charakteru a mimo záznam, ani nepomyslete na to, že byste cokoli z toho uvedla ve svém sloupku a znovu přemílala už tak omšelé téma, kdo jsem. Ujišťuji Vás, že to nikoho nezajímá.

Alex, není nutné, abyste mi odepisovala, ale na závěr Vám chci doporučit, abyste byla se svými domněnkami hodně opatrná.

S pozdravem

Sybil van Antwerp Stoneová