The Wicked and the Damned

Copyright © Rebecca Gilmore, 2026

Translation © Růžena Svobodová, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-799-1

ISBN mobi: 978-80-7689-800-4

Věnováno Shastovi – vlkovi, kterým to všechno začalo.

Díky, že jsi nás obdařil svým životem.

Bude se mi stýskat každý den.

KAPITOLA

1

Přišel pro ni uprostřed noci.

Jeho kroky se rozléhaly chodbou podivně tichého vězení, z nějž Vaasa neslyšela ani vlny moře. Tak to bylo už několik týdnů – každičký kousek prostoru před ní halil půlnočně temný závoj a na kůži, svalech i duši ji hryzala kousavá zima. Nebylo tu co slyšet, vidět, ochutnat ani chtít.

Touha jí byla z těla vyrvána.

Ticho prořízly výkřiky, poslední nářky strážných, kteří se jeden po druhém skáceli na špinavou zem. Vaasa se nejprve opřela o ruce a pak se vyškrábala na odřená kolena. Promrzlé kosti ji při tom bolely. Vstát nedokázala.

„Reide,“ zašeptala chraplavě. „Reide!“

Týdny. Už celé týdny tady musela trčet a poslouchat prosby a sténání ostatních vězňů, aniž si byla jistá, zda jsou vůbec skutečné. Ozvěny zpoza železa a kamene mohly být lidské hlasy nebo klidně jen výplody její osamělé představivosti. Možná se řídila pouze prázdnými, nesouvislými detaily. Pobyt tady neměl ani náznak řádu a nahodilost hranic mezi dny bránila jejímu tělu vnímat čas. Vaasa byla přesvědčená, že tato věznice byla zbudována tak, aby ji dovedla na pokraj šílenství. Všude jen pronikavý chlad, ticho a tma.

Temnota nebyla pro Vaasu neznámým vjemem. Kdysi dávno si v ní vytvořila domov a naučila se vnímat stín jako místo, kde se lze schovat. Ale tahle temnota byla mrazivá. Prázdná. Nekonečná.

Dveře Vaasiny cely se se skřípěním otevřely a v šedivém světle se objevila postava. Široká ramena, dlouhé mahagonové vlasy a oranžovo-černé oči, které hleděly do těch Vaasiných. Ten okamžik byl současně spásou i smrtí, zlomením srdce i uzdravením, byl prostě vším, vším.

„Reide,“ vydechla znovu, lokty se jí roztřásly a pak ji zradily. Vaasa se převrátila dopředu a dopadla bradou na zem.

„Tady!“ zahřměl jeho hluboký hlas. „Tady je!“

Reid byl naživu.

Přišel pro ni.

Spěchal k ní a Vaase se po tváři řinuly slzy. Trhla sebou a z posledních sil se vrhla k němu, aby ji vzal do náruče a odnesl pryč z tohoto prokletého místa. Zahrnul ji svým teplem a jeho tělo působilo mnohem mohutněji než její, když ji objal kolem pasu a zvedl na nohy. V potrhaných pantoflích zaškobrtla o zem, ale Reid ji podpíral a nesl váhu jejího zlomeného těla.

„Držím tě,“ zašeptal jí do zakrvácené tváře. Cítila, jak jí přitikl nos těsně za ucho. „Už tě nikdy nepustím.“

Po tvářích jí stékaly horké slzy. „Miluju tě,“ zašeptala, protože se na hlasitější slova nezmohla. „Měla jsem ti to říkat každý den.“

Reid ji objal a jemně ji dovedl ke dveřím cely. „To můžeš, Divoško. A také budeš.“

Zahnuli za roh a…

A vzápětí Vaasa propadla podlahou.

Otevřela oči, ale neviděla nic než černotu. Celou tvář jí zahalovala mlha a zastírala jí zrak. Kolem ní se ve víru lesklé černé prázdnoty točila veragijská magie, vnikala jí do krku a nosu a tlumila její výkřiky. Vlákna moci se Vaase zamotávala v těle, ovíjela se jí kolem orgánů a tahala za ně. Vaasa sebou vší silou trhla vpravo, ale byla za zápěstí připoutaná ke stolu. Křičela a škubala pouty, jak jen mohla…

„Zpropadeně!“ zaklel známý hlas.

Pouto na Vaasině levém zápěstí se syčením prasklo a Vaasa s otočkou přepadla přes okraj stolu. Tváří dopadla na tvrdý, studený povrch, kostí ruky jí projela bolest a cosi kluzkého jí pokrylo kůži. Za pravým okem v místě nárazu se ta vlna proměnila v explozi. Vaasa měla pocit, jako by si úplně vykloubila rameno. Magie před jejíma očima se vytratila a ona konečně mohla zaostřit zrak. Pravé zápěstí měla stále připoutané ke stolu, takže na něm teď visela. Zbytkem těla ležela na špinavé podlaze a tvář měla opřenou o pevnou dřevěnou nohu stolu, k němuž ji připoutali. Po končetinách jí v malých pramíncích stékala krev dolů z řezných ran tenkých jako vlas, jimiž měla pokrytá stehna a paže. Šlo jen o drobná poranění s cílem způsobit bolest, která se v součtu měnila v bolest mučivou, i když nikdy ne natolik, aby Vaasu zabila.

Otevřela oči a uviděla před sebou jeho: lorda Vlacika, jenž na ni hleděl se zhnuseným úšklebkem.

Vaasa zaútočila.

Z dlaní vystřelila magii přímo na lordovu ledově blonďatou hlavu a chapadlo temnoty letělo vpřed jako hozený nůž.

„Zatraceně,“ zaklel a uskočil stranou. „Spoutejte ji řetězem!“

Když se kov dotkl kůže na jejím krku, Vaasa sykla bolestí. Její magie byla tatam. Čísi ruce ji znehybnily a nasadily jí na hrdlo železný obojek se zámkem, který s cvaknutím zapadl. Vaasa vycenila zuby a vrhla se na lorda, ale ostré hrany kovového obojku připevněného ke stolu řetězem se jí zaryly do krku. S výkřikem zavrávorala vzad.

„Vraťte ji na stůl,“ přikázal Vlacik.

Vaasa ucítila v krku žluč a začala se vzpínat ve snaze otočit se na bok. V útrobách jí nic nezbývalo, ale přesto z ní vycházela vlna za vlnou – slizký černý hnus, stejný jako ten, co zvracela v Dihrahu, než ji tam Reid našel. Tehdy byla na pokraji smrti, a jak teď ze sebe znovu dostávala nevyužitou veragijskou magii, byla si jistá, že je smrti blíž než kdy předtím.

Ten kovový obojek… Dusil v ní každičký nádech její magie jako škrtivý řemen. Jakmile jí ho nasadili, nebylo úniku. Byla připoutaná ke stolu a úplně bezmocná.

„Řekl jsem, ať ji na ten stůl vrátíte,“ zasyčel lord Vlacik, „a tentokrát utáhněte popruhy pevněji.“

Zatímco se Vaase před zraky vystřídala podlaha, stěny a pak strop, zalil ji instinktivní strach. Vedle stolu, k němuž byla připoutaná, stál blonďatý muž v asteryjské, královsky modré uniformě a ona znovu ležela na zádech, příliš unavená, než aby se vzpírala. Příliš zmatená.

Otevřely se dveře. Vzduchem se nesl Ozikův hlas. „Dost.“

„Pane…“

„Řekl jsem dost,“ zopakoval Ozik.

Přes mlhu bolesti a adrenalinu si Vaasa uvědomila, kde je. Nebo přesněji, kde není.

Není v Mirehu. Není ani v Dihrahu. Vůbec není v Icrurii.

A Reid tady také není.

Do očí se jí nahrnuly slzy. Reid ji sem nepřišel najít. Jeho kroky nikdy touto chodbou nezazněly. To vše bylo jen útočiště, kam se Vaasa ve své mysli uchýlila, když už nemohla vystát realitu kolem sebe.

Přestala napínat krk, nechala hlavu klesnout na stranu a chladný železný stůl poskytl její tváři pulzující bolestí alespoň drobnou úlevu. Kolem ní se rozprostírala slabě osvětlená komnata, nacházející se zřejmě v útrobách vězení, a uvnitř s ní bylo přesně pět dalších lidí. Ozik a dva strážní, jejichž jména neznala, stáli u dveří a na boku měli zavěšené železné klíče. Lord Vlacik stál napravo vedle vrásčitého kněze, jenž seděl u železného pultu a hrbil se nad zápisníkem, do kterého zaznamenával své postřehy. Na pultu ležely ostré předměty: palečnice, naostřené vidlice, železné obruče s vyčnívajícími hroty. Všechny ty nástroje tam čekaly, až je strašlivý lord vezme do ruky, a mihotala se na nich zář svíček.

Vaasa se zachvěla při vzpomínce na dotek každého z těch nástrojů na svém těle.

Tohle dělali téměř každý den. Vaase stačil hned ten první, aby pochopila, že lord Vlacik spolupracuje s asteryjským klérem na odhalení tajemství veragijské magie – že hledá odpovědi, které ani sama Vaasa nezná. Odkud se tato magie vzala? Co způsobuje, že se u člověka projeví?

A pak tu bylo lordovo soukromé poslání: Jak ji lze využít jako zbraň?

Vaasa byla pokusná myš, obětní subjekt jejich experimentů.

„Pokud nechcete, aby se to, co víme –“ spustil lord Vlacik, ale Ozik ho přerušil.

„Dávejte si pozor na jazyk, můj pane, nebo skončíte mrtvý jako váš otec.“

V místnosti nastalo ticho.

Spojení mezi Vaasou a Ozikem přicházelo a odcházelo jako příliv a odliv od chvíle, kdy mu předala svoji moc, aby zachránila Reida. Někdy pro ni byl Ozik zcela tichý, jindy necítila v žilách nic jiného než jeho mazlavou, slizkou magii. Ať už je spojovalo cokoli, bylo to nestálé a nepředvídatelné. Každý den, kdy ji lord Vlacik takto mučil, vydržela o něco déle a cítila, že se Ozikova magie silněji proplétá s její vlastní. V některých chvílích by odpřisáhla, že jeho moc podněcuje projevy její magie, které z ní Vlacik zkoušel dostat. Ozik nikdy nezasáhl, dokud Vaasa nedospěla na hranici snesitelnosti a nehrozilo, že přepadne přes okraj útesu.

Jako by na pozadí lordových snah o odhalení příčin, jež projevy magie vyvolávají, Ozik upevňoval Vaasinu výdrž.

Zrádný rádce vykročil vpřed a teď se tyčil nad ní. Od voleb se Ozikovi vytratily z žil stopy černě a zbyla jen bledá porcelánová pleť a lstivý úsměv s příliš rovnými zuby. Bílé, pečlivě zastřižené vlasy mu sahaly až k ramenům a ostře kontrastovaly s mastnými černými vlasy na Vaasině hlavě. Ozik vypadal silnější. Zdravější. Možná dokonce mladší. Vzhledem se mnohem více blížil tomu, jak si ho pamatovala z dospívání. Propojením své magie s Vaasinou získal zpět něco, co smrtí její matky ztratil.

Svýma hrozivýma zlatýma očima spočinul na její tváři. Možná se jí tam už začala tvořit modřina.

„Vydržela déle než kterákoli jiná čarodějnice,“ utrousil lord směrem ke knězi, který souhlasně přikývl.

„Samozřejmě že ano,“ řekl Ozik. „Je přece dcerou své matky.“

Vaasa znovu zavřela oči. Všechno ji to tížilo na její unavené mysli, především fakt, že Ozik miloval její matku – a že spolu měli poměr, zatímco sloužil v roli nejbližšího poradce její rodiny – a přesto ji zabil. Vena Kozárová uzavřela s Ozikem nějakou zvrácenou dohodu, aby zavraždil Vaasina otce, ale místo toho, aby následně Ozikovi předala trůn, poslala Vaasu do bezpečí zásnub v cizí zemi a pomohla na asteryjský trůn Dominikovi.

A Ozik ji za to zavraždil.

Každý den, který Vaasa strávila v tomto vězení, přemýšlela o tom, čím si její matka prošla. Čemu musela o samotě čelit, zatímco Vaasina nenávist k ní jen rostla. Vaase bylo jasné, že její matka pro ni byla relativně cizí osobou. Z celé pravdy věděla jen střípky.

„Dělal jsi totéž i jí?“ vypravila ze sebe. „Ženě, kterou jsi miloval?“

Ozik na ni upřeně hleděl s našpulenými rty. Stejně jako na icrurijských volbách byla teď magie za strašlivého odporu násilím vyrvána z jejích útrob. Pokaždé když jí magii vrátil, moc se jí zavrtala do kostí a svalů, jako by se před ním schovávala. Ale aniž pohnul rukou nebo mrkl okem, Ozik jí tu sílu v okamžiku znovu vzal. Vaasa zasténala bolestí, jenže hrdlo měla už zcela ochraptělé od toho, jak křičela předtím.

„Děláme pokroky,“ trval na svém lord Vlacik. „Nechte mě pokračovat.“

„Ne,“ odpověděl Ozik a upřeně se podíval Vaase do očí. „Váš čas vypršel.“

„Oziku…“

„Řekl jsem, že váš čas vypršel,“ zavrčel Ozik už lehce podrážděně. „Souhlasil jsem se šesti týdny. Ani o den víc, ani o den míň.“

Šest týdnů. Takže tedy v tomto vězení už trčela šest týdnů. Vaasa si tu informaci uložila do paměti a přemýšlela, proč jí Ozik takovou věc prozrazoval. Chtěl, aby věděla, kolik času uplynulo?

„Strávili jsme více času snahou udržet ji pod kontrolou než odhalováním nových poznatků,“ namítl lord Vlacik. „Mezi jejími pokusy o útěk a jejími útoky…“

„Nechápu, proč by mě něco z toho mělo trápit,“ přerušil ho Ozik. „Slíbil jsem vám šest týdnů a ty už uplynuly.“ Vaasa ho sledovala, jak kráčí ke dveřím. Jednou se ohlédl přes rameno, na okamžik se na ni zadíval a pak stočil pohled ke dvojici strážných, kteří poslušně čekali na rozkazy. „Odveďte ji zpět do cely.“

Lord Vlacik oddupal ven ze dveří Ozikovi v patách a Vaasa zůstala sama se strážnými a tichým knězem, který si dál dělal poznámky, aniž se na ni znovu podíval. Strážci jí sundali obojek z krku. To ale nic nezměnilo. Ozik jí opět vzal přístup k magii a zanechal ji prázdnou a bezmocnou. Strážci uvolnili Vaasina zápěstí a ona nechala ruce klesnout na stůl. Vzápětí ji zvedli ze stolu a vyvedli z místnosti, ale každý krok pro ni byl namáhavý a kolena se jí třásla. Snažila se udržet rovnováhu, ale neuspěla, zakopla o vlastní zesláblé nohy a strážní ji jen tak tak zachytili. Ocitla se tváří v tvář železným klíčům u jejich opasků, pozorně si je prohlédla a vryla si do paměti každý detail, který zaznamenala.

Teď nebyl na útěk vhodný okamžik, ale její chvíle přijde.

Strážní ji odvlekli na potemnělé, úzké schodiště a po něm o patro výš, kde se zastavili před dřevěnými dveřmi její cely. Vaasa civěla na malé okénko s železnými mřížemi, zatímco jeden ze strážných použil svůj svazek klíčů a dveře otevřel.

„Čarodějnice,“ ušklíbl se na ni. Vhodil ji dovnitř a Vaasa dopadla na špinavou podlahu. Když vzhlédla, oba strážní zmizeli v té poněkud rušné hrobce.

Ve své cele Vaasa vnímala jenom pronikavý chlad, zatuchlý vzduch a prapodivný pocit, že ačkoli nemá spoluvězně, není sama.

KAPITOLA

2

Něco zatřáslo železným zámkem Vaasiny cely. I přes svůj mátožný stav v tom zvuku rozpoznala otáčení klíče. Zrakem zaregistrovala pouze ruce, studené, drsné a mnohem silnější než její vlastní, které se k ní natahovaly, až ji našly. Strážný ji chytil za předloktí a pod krkem a přimáčkl ji zraněnou tváří na špinavou podlahu, takže ležela znehybněná obličejem dolů. Snažila se mu vymanit, ale svíral ji příliš pevně. Další strážný nabral do dlaně její špinavé vlasy a škubnutím jí napjal pokožku hlavy k prasknutí, aby Vaasu přinutil vzhlédnout. Měla zápěstí svázaná před sebou a  v útrobách ji znovu zabolelo tam, kde kdysi dlela její magie.

Po podlaze se rozléhaly kroky. Kdosi se pomalu a hrozivě objevil u vchodu cely a vstoupil do jejího stísněného vězení. Lord Vlacik měl na sobě královsky modrou asteryjskou uniformu, na níž se leskly kovové brože. Žádnou z nich nezískal v boji. Všechny zdědil po svém zesnulém otci. Díky pečlivě udržované blond bradce a ledově modrým očím vypadal stejně děsivě jako pokaždé, když ho Vaasa viděla. Byl jen o deset let starší než ona, ale pamatovala si, že kolem ní začal kroužit jako žralok, hned jak dosáhla plnoletosti.

Chtěla zvednout hlavu a plivnout mu do tváře, ale neměla na to dost síly. V tu chvíli měla co dělat, aby se vůbec zvedla z podlahy. Žaludek se jí svíral strachem. Zářezy na pažích a stehnech ji pálily.

„Zahalte ji,“ přikázal lord Vlacik a pohledem přejel její roztrhané vlněné kalhoty a košili. Někdo jí přehodil přes ramena plášť, ale jeho hřejivý efekt prakticky nepociťovala, jelikož byla promrzlá na kost. „Vstaň,“ přikázal lord.

Vaasa se navzdory chabým silám snažila postavit. Strážný jí zaryl drsné ruce do paží, zvedl ji do vzpřímené polohy a donutil ji balancovat na vratkých nohou.

Lord Vlacik hleděl na její slabost s odporem, křivil horní ret a krčil nos nad nepopiratelným zápachem moči a krve, který vězením prostupoval. Otočil se na podpatku a vydal se chodbou zpět. Strážní zatáhli za provazy, jimiž Vaasu spoutali, takže neměla jinou možnost než je následovat. Vedli ji po kluzké podlaze ven z cely a pak studenou, temnou chodbou, lemovanou po obou stranách dřevěnými dveřmi s kováním, jaké držely v zajetí i Vaasu. Dorazili k úzkému schodišti a vlekli ji po strmých schodech dolů a potom skrz dvoukřídlé dveře, jež zaplavovaly chodbu jasnou bílou září.

Světlo odrážející se od sněhu mohlo být krásné, ale také dokázalo oslepovat. Vaasa zamžourala a oči se jí zalily slzami. Na její nekrytou tvář útočil třeskutý mráz, zatímco klopýtala na jednu z mnoha železných teras, které obklopovaly mekëskou věznici.

Náhle jí vítr zvedl zacuchané, mastné vlasy a na rtech ji zaštípala sůl. Lišila se od soli, kterou znala, od icrurijské vůně, kterou si zamilovala. Tato sůl páchla a chutnala štiplavou rybinou a nenesla v sobě ani náznak tepla. Zatímco strážní tlačili Vaasu vpřed, její oči si přivykly na světlo. Na obzoru se rozprostíralo mekëské pobřeží a na něm rušný obchodní přístav. Ten od ní dělily vody ledového oceánu, na němž se ve větru rozbouřeně honily vlny.

Vězení stálo na vyvýšeném ostrově v Železné zátoce. Bylo přístupné pouze po vodě, takže utéct z něj bylo stejně nemožné jako uniknout před místním chladem. Cely se nacházely na východní straně věznice ve třech obrovských věžích obklopených strmými útesy. Na jejich kamenných střechách se tyčily železné věžičky. Západní křídlo věznice tvořily kanceláře ve vysoké strážní věži, jež trčela k nebesům jako varovně zdvižený ukazovák. Odtud vězeňští dozorci, strážní s vyššími hodnostmi a správce věznice sledovali ponurou scénu pod sebou. Dnes se vězení zdálo prázdné. Vaasa vytušila, že o jejích přesunech věděli pouze Vlacik a jeho důvěryhodní strážní.

Čtyři z těch strážných ji nyní vedli přes klenutý most, jenž spojoval obě strany vězení. Říkalo se mu „Poslední přechod“. Skok z tohoto mostu byl pro strážce pevnosti a města zasvěcovacím rituálem – skočit do vody a přežít patřilo ke způsobům, jak udělat dojem na svoje bratry ve zbrani. Vaasa vyhlédla přes okraj a strážný na ni zamumlal varování v asteryjštině. Přemýšlela, jestli by dokázala ze Železné zátoky uniknout, kdyby skok dolů nějak přežila.

Pravděpodobně ne. Na to už byla příliš vyhladovělá a promrzlá. Ten skok by ji jedině proměnil v potravu pro žraloky.

Ale měla odsud výhled na celý Mekës – město ze žuly a železa, jež pokrývalo svah hory. Obrovský obchodní přístav přecházel do klikatých ulic pokrytých sněhem. Město se táhlo podél pobřeží Železné zátoky až k ústí Loursevainské úžiny, neprůchodné říční cesty vinoucí se skrz Železné vrchy. Po nástupu na trůn se Dominik vydal do Mirehu. Tvrdil, že je to kvůli stavbě lodí, jež by tímto kaňonem mohly proplouvat a zajistit tak přístup po vodě do celé severní Asterye. Zatím se do kaňonu odvážili vplout pouze piráti. Vaasinu pozornost upoutala osamocená železná socha jejího zesnulého dědečka, který tuto zátoku dobyl a přesunul sem hlavní město Asterye.

Výhled z tohoto mostu byl krásný i smutný zároveň, protože vězni, kteří po něm přecházeli, se tu prý zastavovali a hleděli na rozlehlé město s vědomím, že je to naposledy, co pozorují, jak se od hladkých žulových budov Mekësu odrážejí sluneční paprsky.

Strážný znovu zatáhl za provazy a Vaasa se rozklopýtala za ním. Prošli kamenným obloukem na západní nádvoří, kde neviděla jediného strážného. Ve věznici bylo mrtvo jako na hřbitově, po chodbách tančili duchové a od stěn se odrážela ozvěna zvuků. Ozik zřejmě všechny zvědavce odklidil. Každá chodba nebo odbočka, kterou prošli, byla stejně prázdná jako ta předchozí. Vyšli na opačné straně správní budovy a opět se ocitli tváří v tvář oceánu. Vzápětí Vaasa stanula na cestě, jež vedla přímo k vodě.

Na jejím konci čekala asteryjská loď.

Z nebe se snášely sněhové vločky, zahušťovaly vzduch před jejíma očima a zhoršovaly viditelnost. Při chůzi Vaasu palčivě bolely nohy. Na konci cesty se pokusila zastavit a zabořila paty do země, aby se nedalo pokračovat.

Strážný ji strčil mezi lopatky, takže Vaasa sletěla na poslední úsek dlážděné cesty a dopadla koleny na kámen. Následovala brada. Vaase pulzovala čelist bolestí a připadala si jako ovce hnaná do ohrady.

„Dost,“ vyštěkl pronikavý hlas, jehož tón jí byl děsivě známý.

Ozik. Vaasa zvedla oči a uviděla, jak se rádce mračí na strážného, který ji udeřil.

„Je to vaše budoucí císařovna,“ zavrčel Ozik a udělal krok vpřed. Vaasa za sebou zaslechla přešlapování a napadlo ji, jestli se strážný… nestáhl.

Ozik se k ní natáhl, ale ona ze sebe vysoukala: „Táhni k čertu.“ Strčila ruce pod sebe a zvedla se na kolena. Ozik stál před ní ve sněhově bílém plášti sepnutém kovovou broží zdobenou znakem Asterye, na němž osamocenou horu protínal meč. Nosil tento znak se stejnou hrdostí jako Vaasin otec. Zvedl bradu a po tváři mu přejel klidný výraz. Napřáhl k ní ruku zdobenou prsteny všech barev. S červenými rubíny, zelenými smaragdy a dokonce i tmavě černým kamenem, který se na rozdíl od ostatních nelesknul.

Vaasa ucukla. V hrudi se jí rozhořela panika. Její mysl zaplavily vzpomínky na mučení z posledních týdnů a to, jak na ni Ozik hleděl, v ní vyvolávalo pocit, že jsou viditelné i pro něj. Vzplála v ní zuřivost. Neměla se čeho jiného chytit, a tak Vaasa ten plamen živila, protože jinak vládl všude kolem jen chlad.

Ozik zvedl ruce dlaněmi vzhůru. „Chci ti jen pomoct na nohy.“

Olejově mastná vlákna, jež je propojovala, se lehounce napnula, jako by ji nabádala: Spolupracuj.

Ať už je spojovalo jakékoli kouzlo, v tuto chvíli byl Ozik mocnější než Vaasa. Sevřel její paži v prstech, zvedl ji na nohy a na okamžik ji podepřel, než našla rovnováhu. Okamžitě začal rozvazovat provazy kolem jejích zápěstí. Jakmile sklouzly na zem, Vaasa od Ozika udělala dva kroky vzad. Přes tu malou vzdálenost, kterou mezi nimi vytvořila, si ji rádce bystrýma zlatýma očima prohlížel. Bezpochyby upíral zrak na její cárovitý vězeňský oděv roztržený u levé klíční kosti a na pravé paži. Jistě byla pokrytá špínou a krví a vedle Ozika v parádních královsky modrých šatech s naleštěnými kovovými knoflíčky, jež odrážely sluneční jas, musela vypadat naprosto uboze.

Ozik se obrátil k lordu Vlacikovi, jenž kráčel po cestě na molo za nimi a upíral na Vaasu svoje ledové oči. Následovala ho skupina mužů s nesladěným krokem. Tito vojáci byli méně kultivovaní, než jak ve Vaasiných vzpomínkách působili ti, již si vysloužili místo strážného.

Vaasa zatřásla hlavou, aby se jí vlasy odlepily od tváří, a nasadila nenucený výraz znuděné apatie. Každá kost v jejím těle jí připadala těžká jako tuna cihel, přesto však narovnala ramena.

Lord neřekl ani slovo, ale dva strážní, kteří Vlacikovi pomáhali Vaasu den co den mučit, ustoupili o krok vzad, když si uvědomili, že už není spoutaná.

„Nyní můžete odjet,“ řekl Ozik lordovi a sklonil hlavu v drobném uctivém gestu. „Uvidíme se, až dorazí ostatní.“

Ostatní?

Ozik jí sevřel ruku těsně nad loktem a vedl ji k čekající lodi. Chtěla mu nahnat hrůzu. Zarýt mu zuby do dlaně a prokousnout kůži. V hrudi jí plál hněv nad tím, že se opovažuje na ni sahat.

Připravil ji o všechno.

Co ještě mohla ztratit?

Z posledních sil Vaasa popadla nůž u Ozikova opasku a vytáhla ho z pouzdra. Sekla mu po tváři. Ozik sykl bolestí a zavrávoral stranou. Než se stačila otočit a zaútočit znovu, strážci se na ni vrhli a ona dopadla s chrčivým heknutím na molo. Řvala vzteky, když jí strážci ohnuli ruce za záda a vytrhli jí nůž z dlaně.

Vzduch prořízlo klení a Ozikova bota dopadla těsně vedle jejího obličeje. Vaasa se strážným vzpírala, ale ti ji drželi pevně. „Zvednout,“ přikázal jim Ozik a Vaasa vmžiku zase stála na nohou. Lapala po dechu, žebra ji bolela při každém nádechu, ale přesto se ušklíbla a provokativně zavrčela.

Ozik se sklonil, pohlédl jí do očí a v jeho obvykle klidné tváři se zračila zlost. Tatam byla mírnost, kterou Vaasa považovala za pouhou masku pro strážné, kteří neznali pravdu o jejím uvěznění. Z hlubokého škrábance na jeho tváři vytékala krev. „Budeš spolupracovat,“ pronesl jen pár centimetrů od Vaasina obličeje tichým a výhružným hlasem. „Chceš vědět proč?“

Vaasa jen zírala na to, jak se její výdechy mění v páru, a odmítala mu odpovědět.

„Protože držím člověka, kterého bys nerada viděla zraněného,“ zašeptal.

Vaase se zamlžilo před očima, když si uvědomila význam jeho slov. Koho tím mohl myslet? Nehodlala však dát nic najevo. I jediné slovo nebo výraz tváře by mohl použít proti ní.

Ozik nad tím nedostatkem citových projevů zklamaně mlaskl. Náhle se k ní prudce natáhl, vzal ji za bradu a trhl jí hlavou na stranu. Její pohled spočinul na cestě vedoucí k vězení a na postavě, kterou vlekli na molo za ní. Vězně obklopovalo nejméně deset strážných. Jak se skupina blížila, kovové řetězy rachotily jeden o druhý.

Vaasa se snažila potlačit vzedmutí adrenalinu. Prsty se jí zachvěly u boku v touze použít magii, kterou v sobě neměla. Roztřásla se – zimou a strachem. Strážní se rozestoupili na rovném dlážděném chodníku a odhalili Ozikovu druhou rukojmí, spoutanou pevněji, než kdy byla Vaasa.

„Amalie,“ vydechla.

Když viděla, jak strážný kopl Amalii zezadu do kolen a čarodějka se skácela dopředu na zem, opustila ji veškerá naděje.

Instinktivně se vzepřela sevření rukou, které ji držely. Vymanila se a vrhla se z mola na kamenný chodník, zakopla a padla na kolena před svou přítelkyni. Ostré kamenní v dlažbě se jí i přes látku oděvu zarývalo do kůže.

Amalie vzhlédla. „Vaaso,“ zašeptala. Měla vyhublou a potemnělou tvář. Oko jí obkružovala podlitina. Ze rtů se jí vydralo v icrurijštině: „Nedávej jim, co chtějí. Nech mě zemřít, nech mě…“

Někdo popadl Vaasu za pas a táhl ji dozadu. Křičela a zmítala se, následkem čehož strážný zakopl, ale nezavrávoral natolik, aby se mohla osvobodit.

Strážný stojící za Amalií přiložil čarodějce k hrdlu nůž. Byl to jeden z mužů, kteří Vaasu mučili. V jeho nápadně zelených očích plála touha po krvi.

„Přestaň!“ zakřičela Vaasa.

Amalie, její nejbližší přítelkyně, měla být v bezpečí. Vaasa kvůli tomu zabíjela. Zabila svého vlastního bratra, aby toho dosáhla. Jak to, že se v téhle situaci ocitly znovu?

„Oziku, pusť ji! Prosím,“ žadonila Vaasa a celou svou silou trhla tělem pryč od strážného, aby se mohla otočit a pohlédnout Ozikovi do tváře. Vojákův stisk byl velmi pevný, ale muž o krůček ucouvl a to stačilo.

Ozik zjevně věděl o všem, co Dominik v Icrurii udělal a koho použil jako vyjednávací páku proti Vaase. Samozřejmě, že to Ozik věděl. Vaase se drala na jazyk slova pomsty, sžíravá a plná hněvu. Její hlas zněl ostře a asteryjské souhlásky se jí zachytávaly na patře, zatímco rádce probodávala svýma indigovýma očima. „Právě sis podepsal rozsudek smrti, stejně jako Dominik.“

Ozik se na ni podíval a s lehkým úsměvem přihlížel, jak se Vaasa potýká s druhým strážným, který ji začal kopat do lýtka.

„Buď poslušná a dočkáš se jejího osvobození,“ řekl Ozik.

Vaasa se přestala vzpírat a nechala se strážnými vléct pryč. Její končetiny ochably. Jen zírala na svou nejbližší přítelkyni – svou první skutečnou přítelkyni –, která už byla téměř z dohledu. Amalie měla obličej pokrytý špínou a vypadala bezradně. Zlomeně.

Náhle se její tvář proměnila.

Vytratila se z ní veškerá vřelost, kterou Vaasa vídala.

Amalie zvedla bradu, podívala se Vaase do očí a usmála se. Vaasa skrz slzy uviděla něco, z čeho se rozklepala. Její přítelkyně teď měla zlý, pomstychtivý výraz, což Vaase k její povaze vůbec nepasovalo, a přísahala by, že se Amalii na okamžik oči zableskly měsíčním svitem. Stejně jako zmiji a stejně jako vlkovi, jehož Vaasa povolala, aby zabil jejího bratra. Vybavila si matnou vzpomínku na okamžiky těsně předtím, než je s Amalií Reidova matka Melisina obě našla pod koloseem, než Vaasa zavraždila svého bratra, aby jim všem zachránila život.

Nezablesklo se Amalii bíle v očích i tehdy?

Ozik chytil Vaasu pod bradou, prsty se jí zaryl do čelisti a přiměl ji, aby se otočila a znovu pohlédla na něj. Druhou rukou ji sevřel kolem krku. Vaasa sebou zmítala jako divoké zvíře, ale s Ozikem to ani nehnulo. Stiskl jí hrdlo silněji, až téměř nemohla dýchat.

Tělem jí jako blesk projelo zoufalství, ale přestala se hýbat. Přinutila se uklidnit a nic neříkat, držela se, aby Ozika znovu neudeřila. Nejprve musí tuto chvíli nějak přežít.

„A teď víš,“ varoval ji icrurijsky tichým a vražedným tónem, „že pokud uděláš jediný nesprávný krok, Vaasaliso, připravím tu dívku o život rychleji, než jsem to udělal u tvého otce. Zabiju ji tak, jak jsi ty zabila svého bratra – bez milosti. Takže budeš spolupracovat. Vyjádřil jsem se jasně?“

Nechtěl, aby ta slova slyšel kdokoli další. Pravda o tom, kdo – a co – Ozik je, by znamenala jeho zkázu. Vaasa by ho zabila. A poté by zahrabala jeho tělo tak hluboko, že by ho nenašli ani toulaví psi.

Přikývla.

„Dobře,“ řekl, uvolnil sevření kolem jejího hrdla a nechal ji padnout na kolena a lapat po dechu. Jak tam tak stál jako zlovolný bůh a shlížel na ni, Vaasin hněv se mísil s pocitem bezmoci. Kdyby se mu teď klaněla, vyšlo by to nastejno. Ozikovi přeběhl po rtech lehký úsměv.

Vaasu znovu kdosi popadl za paže a vlekl ji pryč od Amalie, a přestože se tvrdě bránila, bylo to k ničemu.

Odtáhli ji na čekající loď a nosní dírky jí naplnil studený slaný vzduch.

KAPITOLA

3

Naložili Vaasu na asteryjskou loď, jež vůbec nepřipomínala opevněná transportní plavidla postavená výhradně za účelem převozu vězňů. Tato loď byla zdobená a elegantní – určená k předvádění. Vaasa seděla v uzavřené prosklené kajutě, z níž byl po celém obvodu  výhled na blížící se město. Takové plavidlo nikdy nemělo sloužit k dlouhým cestám. Byla to loď postavená na objednávku jejího otce a využívala se pouze k plavbě v Železné zátoce. Zatímco mlčky pluli po vodě, vlny s nimi houpaly. Vaasa si přitáhla plášť těsněji kolem ramen a v duchu děkovala za teplo, které jí poskytoval. Ozik seděl u dřevěného stolu přibitého k podlaze a ruce s propletenými prsty měl položené na jeho desce. Vaasa ho sledovala ze svého stanoviště a zády se opírala o jedinou dřevěnou stěnu.

Byli úplně sami.

„Proč jsem naživu?“ zeptala se prostě, sotva dost hlasitě, aby to bylo na druhém konci kajuty slyšet. Přemýšlela, jestli tady, daleko od Vlacika a dalších zvědavých uší, konečně dostane od Ozika nějakou pořádnou odpověď. Před davem si počínal brilantně. Uměl naprosto přesvědčivě podat jakýkoli příběh, který chtěl.

Naklonil hlavu a svraštil obočí. „Jsi poslední zbývající členka rodu Kozárů, Vaasaliso. Podle zákona máš být naší císařovnou.“

Nemohla věřit svým uším. Šest týdnů vězela v té cele a byla si jistá, že kdyby ji Ozik chtěl zabít, už by to udělal. V životě by neuhodla, že důvodem bylo tohle. „Zavraždil jsi mého otce kvůli jeho trůnu a jeho ženě a teď chceš na ten trůn dosadit mě?“

Ozik založil ruce a opřel se o lavici. „Zabil jsem tvého otce, protože to byl pomstychtivý hlupák, kterému trvalo patnáct let, než si uvědomil, že jeho žena miluje někoho jiného. Dokázal dobýt kontinent, ale nedokázal vyčmuchat, co měl přímo pod nosem, a to se stává, když si člověk zapomene pohlídat čtyři stěny vlastního domova.“

Patnáct let. Ozik měl poměr s Vaasinou matkou patnáct let? „Myslela jsem, že jsi s mou matkou uzavřel dohodu, aby…“

„Řekl jsem, že jsme uzavřeli obchod. Musíš začít pozorně naslouchat každému slovu, záleží na nich. K zabití tvého otce jsem se nenechal přemlouvat. Ale s tvou matkou jsme uzavřeli tisíce dohod, Vaasaliso. A ona jednu porušila. Doufám, že ty neuděláš stejnou chybu.“

„Potřeboval jsi její magii, jako teď potřebuješ moji?“ zeptala se Vaasa bez obalu.

Zdálo se, že Ozik chvíli nad jejími slovy přemýšlí. Přejel si jazykem po předních zubech a vypadal samolibě, ale zároveň ohromeně. „Většina šlechticů odmítala pozvání od chvíle, kdy byla oznámena smrt tvého bratra.“

„Neodpovíš mi na mou otázku?“

„Ještě sis odpověď nezasloužila.“

Loď se naklonila a Vaasa hekla bolestí, jež projela jejím tělem, když se snažila udržet na nohou.

„Od Dominikova odjezdu do Icrurie se dvůr dosud nesešel,“ pokračoval Ozik a Vaasin dotaz ohledně její matky ignoroval.

Důležité bylo, kam vojáci namíří své zbraně – a zbraně byly jen prodloužením peněz. Takže zatímco pevnost sama o sobě měla robustní systém strážců a město koordinovanou domobranu, trůn bez asteryjské šlechty žádnou armádu neměl. Pokud Ozik nedisponoval podporou vyšších vrstev, neměl vůbec nic. Všichni pravděpodobně vyčkávali a přemýšleli, zda by jeden z nich nemohl vznést prosaditelný nárok na trůn.

„To proto, že nejsi Kozár,“ řekla nakonec Vaasa.

Ozik se zasmál. „To dá rozum. Ale jejich císařovna se vrací. Všechno zase bude, jak má být.“

Vaasa zkřížila ruce na hrudi. „Žena dosud asteryjský trůn nikdy nezískala.“

„To ani čaroděj. A přesto jsme ty a já jediní, kdo ještě stojí na nohou.“

„Vědí, co jsi zač?“ odvážila se zeptat.

„Jen do té míry, nakolik vědí, co ty jsi zač.“

Lord Vlacik to očividně věděl, a stejně tak členové duchovenstva. Kolik toho ale věděl její vlastní otec? Řeči o magii se v souvislosti s Icrurií vždy šířily spolu se zvěstmi o její neúprosné brutalitě, ale protože nikdo nepřežil cestu za hranice Wrultha ani Hazutu, jediným zdrojem informací, který Asteryjci měli, byla jejich vlastní církev. Podle asteryjského duchovenstva sloužily čarodějky a čarodějové ďáblu. Vaasin otec o sobě tvrdil, že je bohabojný muž, skláněl hlavu v modlitbě a spolupracoval s asteryjským klérem. Existovala však možnost, že vše, čeho její otec dosáhl, bylo výsledkem dohod uzavřených s mužem, jenž právě seděl u stolu před Vaasinýma očima. Prostřednictvím magie, kterou údajně pohrdal.

„Podporuje arcibiskup experimenty, které lord Vlacik provádí?“ zeptala se Vaasa.

Ozik se posměšně zasmál. „Kdyby arcibiskup věděl jen polovinu toho, co se v tomto městě děje, nejspíš by vzteky puknul.“

Mekës byl ústředním klenotem krvavé koruny. Zatímco její otec dodával městu zdání čiré vznešenosti, Vaasa věděla, že většina živobytí místních spočívá na temném podsvětí impéria – slumy, nevěstince a herny města byly neustále plné, i když ulice vypadaly čistě. Vaasa se opřela. Nohy měla stále unavené. „Takže pokud prozradíš, kým jsme, budou nás za to pronásledovat. Duchovní z nás udělají odstrašující příklad.“

„Na císařské pozici je nejhorší, že všichni vědí, že jsi císař,“ přitakal Ozik.

Vaasa se zamračila, když si uvědomila, k čemu ji chce využít. Pohledem sjela k blížícímu se městu, které se blýskalo žulou a leštěným železem. „Chceš ze mě udělat loutku. Tak jsi to udělal i s mým otcem, že ano?“

Ozik se zasmál. „Je opravdu úleva pohybovat se zase v přítomnosti někoho, kdo za spojenectví stojí. Tvůj bratr měl sotva polovinu tvého potenciálu.“

Při zmínce o jejím zesnulém bratrovi zalila Vaasu vlna frustrace. Snažila se zahnat vzpomínku na jeho uťatou hlavu ve své ruce. Znovu se podívala na Ozika. „Šlechta to nikdy neschválí. Pokud dosadíš na trůn mě, předáš Asteryi Icrurijcům. Takový je zákon.“

Ozik zavrtěl hlavou. „Arcibiskup již podepsal a doručil váš rozvod. Už nejsi vdaná za Reida Icrurijského.“

Vaasa ztuhla. Nebyla připravená na to, co v ní zmínka Reidova jména vyvolá. Jaké bude slyšet, že se s ním nyní pojí celý národ – už není Mirehský, ale Icrurijský.

Zvolili ho vládcem.

„Cože?“ vypravila ze sebe přes stažené hrdlo.

„Porušil svou část manželské smlouvy, když zaútočil na Asteryi.“ Ozik to říkal nedbalým tónem, jako by šlo o naprostou samozřejmost.

Vaasu ošklivě bodlo u srdce. Reid zaútočil na hranici. Odpověděla s mrazivou odměřeností. „Kdo ti k tomu dal pověření?“ Kdykoli si dovolila myslet na Reida, v jejím nitru se otevírala propast. Hluboko v kostech cítila, že žádný kus papíru na světě nemohl zrušit její rozhodnutí stát se jeho ženou, i když se k němu rozhoupávala déle, než měla. Ozik by jí tuto informaci každopádně neřekl, kdyby nechtěl, aby to věděla.

Byli ve válce. Ozik využil Reidovu agresi ve svůj prospěch. Zároveň to však znamenalo, že Reid překročil hranici. Jde si pro Vaasu? Může plnohodnotnou invazi do Asterye vůbec přežít?

Ozik se sebevědomě usmál. „Autorita je něco, co nelze dát. Tu si můžeš jedině vzít.“

„Ale ty si ji nebereš. Plánuješ se schovávat za mnou,“ namítla Vaasa.

„Je to lepší budoucnost než jakákoli z možností, které jsi měla dříve. Tvůj otec by tě prodal, tvůj bratr by tě zavraždil a ten Icrurijec by tě odvrhl, hned jak by se dostal k tvému trůnu.“

„Mýlíš se,“ odsekla Vaasa a tvrdostí asteryjských souhlásek přitom silně připomínala svého otce. „Je od tebe troufalé odvolávat se na autoritu arcibiskupa, který uctívá jediného, smyšleného boha, zatímco ty tady sedíš s mojí magií v žilách.“

Její projev hněvu si u Ozikova vysloužil ještě širší úsměv. „Věřící dávají bohům jejich moc, ne naopak.“

Díky tomuto právnímu zrušení sňatku se s ní Ozik mohl oženit sám. Z politického hlediska to dávalo největší smysl. Pokud chtěl zajistit svůj vlastní vzestup na asteryjský trůn, umlčel by všechny odpůrce, kdyby se odvolal na již existující zákon. „Jestli mi hodláš navrhnout, abych si vzala tebe, tak raději zemřu.“

Ozik znechuceně nakrčil nos a zavrtěl hlavou. Bílé vlasy mu přitom přejížděly po ramenou. „Pomáhal jsem tě vychovávat, Vaasaliso. Jsou věci, k nimž bych se nikdy nesnížil. Budeš mít na výběr. Sjedou se všichni lordi, my jim připomeneme, že jsi jediná legitimní nástupkyně trůnu, a pak si vybereš. Čí neschopný syn se dá nejsnáze zkrotit?“

Paže jí ztuhly podél těla. Zaplavila ji vlna rozhořčení nad tím, do jaké situace se dostala. „Chceš mě provdat? Zase?“ Opět měla být pouhou politickou figurkou ve jménu svého rodu.

Ozik frustrovaně zavrtěl hlavou a zaťal čelisti. „Vidíš svět jako řetězec událostí, které se ti přihodily. Je na čase, abys začala tyto události vnímat jako příležitosti.“

Propalovala ho pohledem a její nezkrotný hněv vyplaval na povrch, i když sotva mohla dýchat. Jak se opovažuje tvrdit, že její podrobení je dar?

„To neudělám,“ řekla Vaasa.

Ozik zvedl obočí. „Možná by sis raději vzala lorda Vlacika. Laskavě se nabídl jako možný kandidát.“

Vaasa se mimoděk přitiskla ke zdi za sebou. Její hlas se ztišil v chraplavý šepot. „Jak se opovažuješ?“

„Je posledním žijícím dědicem svého titulu,“ řekl Ozik. „A vzhledem k tomu, že jeho první žena zemřela, než mohli mít děti, mohli byste si být navzájem velmi užiteční.“

Vaasa sevřela rty, aby potlačila žaludeční nevolnost. Bála se, že se jí podlomí nohy. V tichosti propluli před městem a bezpochyby upoutali pozornost všech v přístavu, zejména proto, že jejich loď vplula do jednoho z největších veřejných doků.

Ozik ladně vstal od stolu, bílý plášť mu přitom visel z ramenou. „Arcibiskup už čeká.“

Vaasa zaťala čelisti. „Co tím myslíš?“

Ozik přešel kajutu a postavil se před ni. „Tvým sňatkem s Reidem a následným obchodem se solí se otevřely brány mezi národy. Podél této obchodní cesty se tajemství západní Icrurie rozšířila do obou říší. Icrurijce jsi dovedla o své moci přesvědčit až příliš dobře, Vaasaliso. V tomto městě nyní všichni věří, že jsi čarodějnice. Máš za úkol přesvědčit je, že tomu tak není. Přesvědčit je, že to byl Reid, kdo tě proklel.“

Vaasa na něj civěla s otevřenými ústy. „Nehodlám…“

Břichem jí projela strašlivá bolest a Vaasa zalapala po dechu. Přes zamlžené vidění a bolest hluboko v těle se zapotácela vpřed, ale Ozik ji svou volnou rukou podepřel. Za jediné zacuchané vlákno v jejím těle ji zvedl jako loutku na provázcích. Chtěla vzlyknout bolestí, ale polkla ji.

„Díky naší dohodě nepotřebuji žádný jiný přístup k magii. Vlastním tvou moc. S tebou jako zdrojem mohu své schopnosti využít, kdykoli budu chtít.“

Vaasa zaťala zuby, až ji zabolela čelist. Tohle znamenalo, že útěk je nemožný – nemohla porazit čaroděje, který ovládal její vlastní moc.

„Táhni do prdele.“

Pálení ustalo. Ozik se pohrdavě ušklíbl. „Pokud máme mít šanci, musíš být ochotná se mnou spolupracovat. Časem pochopíš, že všechno, co dělám, má svůj účel.“

Vaasa se nadechla. Ozik potřeboval víc než jen její magii. Chtěl vládnout Asteryi bez titulu a ona musela přiznat, že jeho strategie byla svým způsobem brilantní. Sám bude dělat všechna rozhodnutí, ponese jen malou odpovědnost a skončí bohatý jako císař, možná ještě bohatší.

Teď, když stál tak blízko ní, prohlédla si jeho rysy muže středního věku pečlivěji. Díky její moci stále vypadal mladistvě a byl plný života. Jeho pleť měla mnohem víc barvy než ten den v Icrurii, jako by se uzdravil z nějakého zlého neduhu.

Vaasa narovnala ramena, zvedla bradu a zadívala se mu zpříma do očí.

Nezdálo se, že by tím Ozika zastrašila. „Rád vidím, že vězeňská cela tvého ducha nezlomila. Teď pojď.“ Otočil se a zamířil k východu z kajuty. Kráčel s grácií, a když ukázal na dveře, bílý plášť za ním zavlál.

Vaasa na něj chvíli zírala a magické pouto mezi nimi stále vnímala jako silné. Následovala ho, plášť pevně ovinutý kolem sebe, vděčná za zimní slunce prosvítající skrz mraky. Strážný ji vzal za ruku a vedl ji z lodi, přičemž měl ve tváři užaslý výraz, který Vaasa nechápala.

„Dědičko.“ Sklonil uctivě hlavu. Když se rozestoupily cípy jejího pláště a on pod ním uviděl její potrhané šaty, zalapal po dechu.

Vaasa se znovu zahalila, ale koutkem oka zahlédla Ozikův úsměv.

Přístaviště ústilo přímo na jedno z náměstí, které se nacházelo na břehu zátoky. Otevřené prostranství zalévala zář zimního slunce a žula okolních budov se v paprscích světla leskla. Celou jednu stranu zabíral Svatostánek, velká budova, v níž se nacházel soud a pokladna spolu s kancelářemi pro vlivné členy asteryjského dvora. Celý zadní trakt byl dosud ve výstavbě, takže podél vnějších zdí stálo železné lešení. Na protějším konci náměstí se nacházela katedrála s jednou věží tak vysokou, že zdánlivě prorážela nebe, a s druhou, o něco menší, na které visely obří hodiny. Žulový exteriér katedrály byl posetý sochami učedníků – rybářů, kteří působili jako proroci asteryjského boha, přičemž každý z nich měl na starost svoji část budovy.

Mezi těmito dvěma velkolepými stavbami, s bouřlivým oceánem v pozadí, stál holý železný sloup.

Pod ním zela odtoková jáma.

Na tomto místě byli k onomu sloupu, za přítomnosti církve a státu, přivazováni zločinci a následně popravováni. Někteří zde zůstávali celé dny nebo týdny, až umrzli. Vzduch kolem vibroval energií tohoto místa a prosycoval jej pach smrti. Vaasa se nikdy nepovažovala za pověrčivou, ale nyní jako by všechny popravené vnímala: každý život, jenž byl na tomto místě ukončen. Cítila to tu už od dětství. Jako by samotné náměstí ty vzpomínky uchovávalo v prohlubních mezi dlažebními kostkami, kudy protékala krev.

„Sklop oči,“ nařídil Ozik, když ji na přeplněné náměstí přivedli. Z obou stran ji obestoupili členové městské stráže a bránili hordám křičících lidí, kteří se přes ně snažili protlačit. Jejich výkřiky a obvinění se valily na Vaasu. Jejich slova se jí usazovala na kůži, ale nikdy se nezaryla hlouběji: děvka, zkažená, nečistá, prokletá.

Jen to poslední ji zarazilo.

Neviděli v ní člověka. Byla pro ně veřejná bytost, nepokrytě vystavená jejich kritice. Bylo jim jedno, jak hlasitě to říkají nebo zda o ní a její rodině mluví, jako by nebyla v doslechu.

Vaasa klopýtala s Ozikem kupředu, zatímco strážci proráželi dav, aby jim vytvořili cestu. Davem se rozšířila zpráva o jejím žalostném vzhledu a řev utichl. Urážky vystřídala nová slova: špinavá, zraněná, ubohá.

Tito lidé neměli tušení, že Vaasa byla držena v jejich vlastním vězení. Ozik chtěl, aby si mysleli, že jí tohle udělali Icrurijci. Že jí to udělal Reid.

Její pohled opět padl na železný sloup – a na členy duchovenstva, kteří stáli vedle něj.

Vaasa vrávoravě couvla ve snaze uniknout z Ozikova dosahu, ale strážci, kteří je obklopovali, přistoupili blíž a zabránili jí v tom. Mezi duchovními stál arcibiskup, který dravčím pohledem sledoval, jak Ozik vede Vaasu na pódium se sloupem. Zamlženýma šedýma očima si ji přeměřil. Bylo mu něco přes sedmdesát a působil moudře, což ještě umocňovaly jeho stříbrné vlasy a dlouhý, upravený plnovous.

Udělal krok vpřed a černé roucho se rozevlálo kolem něj. V pravé ruce držel dýku posázenou drahokamy. Než Vaasa stačila uskočit, dva další členové duchovenstva přistoupili až k ní. Strhli jí plášť z ramen a odhalili její potrhané šaty a zašpiněnou kůži. Vaasa se okamžitě zachvěla. Tělo přestalo poslouchat pokyny mysli. Dav začal řvát a arcibiskup si zakryl ústa dlaní.

Ozik chytil Vaasu za zápěstí a škubnutím jí zvedl ruku. „Dokažte tomuto městu, že není čarodějnice,“ řekl. „Byla od prokletí očištěna.“

Vaasa potlačila nutkání odhalit svoje skřípající zuby. Byl to zbytečný test, zcela pošetilý. Její pohled padl na kněze, který den předtím na příkaz lorda Vlacika psal poznámky. Ten věděl, že tohle nic neprokáže. Čarodějnice krvácely stejnou barvou jako všichni ostatní.

Ale arcibiskup jí stejně vrazil nůž do dlaně a seknul.

Vaasa zaťala zuby, aby potlačila bolestivý výkřik. Po dlani a mezi prsty jí stékala rudá krev a kapala na kamennou dlažbu. Tak hluboká rána se bude hojit týdny.

„Není prokletá!“ zařval arcibiskup do davu. „Po tom, co vytrpěla, bychom měli naši dědičku přivítat doma s otevřenou náručí. Vyžaduje totiž obrovskou sílu pohlédnout ďáblu do očí a odmítnout ho.“

Doma?

Tohle nebyl její domov.

Náměstí zaplavil bouřlivý potlesk a výkřiky, ale Vaasa je vůbec nevnímala. Z katedrály vyzváněly zvony a jejich zvuk se ozvěnou rozléhal v její unavené mysli. Vaasa bloudila pohledem přes rozmazané siluety přihlížejících a shon strážců kolem sebe po celém náměstí až ke Svatostánku, kde její oko zachytilo nejvyšší místnost, jež patřila císaři a jeho rodině. Vzpomněla si, jak ve svých devatenácti sledovala z oné místnosti popravu notoricky známého piráta. Zatímco kat brousil svůj meč, všichni napjatě očekávali přislíbené krveprolití. Téhož večera, když šlechtici a její otec oslavovali svoji pomstu, se Vaasa vplížila do jedné z komnat pro služebnictvo s Romanem Katayevem, strážným, kterého milovala snad celé svoje dospívání.

Říkám si, jestli je spravedlnost vůbec někdy prostá, zašeptal Roman Vaase do ucha. Frustrovaně si promnula ruce a snažila se zapomenout pachuť otcova násilí a zklamání. Nebyly vyhrazeny jen pro zločince. Ani Vaase nebyla cizí otcova či Dominikova krutá přísnost, ale Romanova otázka podnítila tu část jejího já, jež vyslechla už dostatek cizích vyprávění a začala krutost mužů kolem podrobovat otázkám.

Když nyní na tu budovu civěla a třásla se zimou, stáhla se do onoho nepatrného paprsku světla a tepla – ze zvyku unikla do pubertální vzpomínky na Romana. Koneckonců, útěky do bezpečí k tomu mladíkovi byly u ní kdysi navyklým způsobem úniku. Mockrát se s tím snažila skoncovat, ale Roman si ji pokaždé přitáhl zpět, dokud nekomplikovaná spravedlnost jejího otce nezpůsobila mladíkovu smrt.

„Jdi,“ sykl Ozik Vaase do ucha a vtáhl ji zpět do přítomnosti. Vydala se klopýtavým krokem přes pódium a městská stráž kolem ní vytvořila hradbu, zatímco lidé v davu se tlačili a šlapali po sobě, aby se dostali blíž. Ozikově verzi příběhu bylo snadné uvěřit a Vaasa zaslechla, co si přihlížející špitají mezi sebou: Ozik ji zachránil z Icrurie, od muže, který zavraždil Dominika Kozára. Před jakým brutálním a strašným manželstvím ji to spasil.

Teď už nebyla nic jiného než pošramocená, zlomená oběť. V jejich očích neškodná. Kdepak čarodějnice. Ozik věděl o lidské povaze zásadní věc – aby byl někdo považován za hrozbu, musel mít moc. A aby Ozik tyto lidi přesvědčil, že Vaasa není nebezpečná, musel ji o tu její připravit.

A tak ji tu měli, svoji ubohou, milovanou dědičku trůnu, potlučenou a krvácející na sníh. Šaty měla roztrhané a byla zablácená od hlavy až k patě. Co na tom, že čerstvost jejích modřin neodpovídala délce cesty z Icrurie do Mekësu? Co na tom, že ji Ozik mohl během takové cesty kdykoli nechal vykoupat, že jí mohl nechat plášť, aby to všechno zakryla? Ne, těmto lidem to bylo jedno.

Chtěli raději slyšet výmysly.

Arcibiskup a jeho duchovenstvo byli odvedeni do otevřeného kočáru taženého dvěma kaštanovými koňmi. Ozik ale zůstal po Vaasině boku. Prováděl ji ulicemi a nutil ji kráčet pěšky z veřejného přístavu až k mohutné Železné pevnosti. Při každém bolestivém kroku, který udělala, dav křičel v předstíraném soucitu. Jejich hlasy na ni doléhaly. Místo toho, aby je poslouchala, v duchu odešla někam jinam: do nového útočiště, pryč z tohoto města.

Ocitla se v čarodějnické věži Setarovy sodality, kde ze zavěšených květináčů visely dolů zelené šlahouny a každý kousíček místnosti prostupovala vůně pergamenu. Vaasa nyní v duchu hleděla na rozjasněné tváře všech členek svého sesterstva. Na Sumu s prošedivělými vlasy a půvabným úsměvem. Na Romanu a Marianu, dvojčata, byť ne pokrevně spřízněná, jež si věčně vyměňovala šibalské pohledy. Na Amalii, živou a zdravou, jejíž vlídnost byla její silou.

Na Melisinu s jantarovýma očima a hlubokou moudrostí. A klidným hlasem, kterým Vaasu vedla k uzdravení.

A pak Vaasa spatřila bílou vrbu, zatímco icrurijský větřík vál přes verandu před Reidovou vilou.

Před její vilou. Před domovem, kde kdysi žila její prababička Freya, zakladatelka čarodějnického řádu veragijek. Vaasa se tou vizí nechala pohltit a předstírala, že cítí vítr na své kůži. Protivný zápach mořské soli se proměnil v icrurijsky sladký.

Se stopou jantaru.

Ve své mysli nebyla sama. Zezadu ji objaly kolem pasu cizí ruce a přitiskly ji k nízké kamenné zídce lemující verandu. Kámen byl nahřátý od slunce. Vaasa měla holé břicho a volné kalhoty zavázané u pupíku. Její černé vlasy se zvedaly ve větru.

Reid jí položil bradu na rameno.

Zatímco se blížili k pevnosti, Vaasa se stále nacházela v jiném čase, na jiném místě, v jiném světě.

A ve své vizi otočila hlavu a přitiskla svoji tvář na Reidovu. Ani jeden z nich neměl nic naléhavého na práci kromě toho postávání na místě, kde se právě nacházeli.

KAPITOLA

4

Reid se otočil a vrazil svou halapartnu mezi pláty brnění nepřátelského vojáka. Hák na konci zbraně se zachytil v mužových útrobách a zamotal mu střeva. Reid zbraní prudce trhl zpět. Protivníkovi se z hrdla vydral výkřik, než muž padl na kolena a pak tváří do lepkavého bláta, jež pokrývalo innisjourský říční břeh.

Kdo utekl, přežil. Kdo zůstal ve svém domě, také přežil.

Pokud ale bojovali, zemřeli.

První vesnice, kterou Reidovy jednotky dobyly, zanechala na mapě Asterye krvavou skvrnu. Překročit kontinent tímto způsobem trvalo týdny, ačkoli jeho počáteční postup na sever Asterye trval jen několik dní. Civilisté byli vysídleni, severní provincie Asterye posety těly asteryjských žoldáků – Reid věděl, že si tuto volbu v sobě ponese až do smrti. Společná hranice mezi Asteryí a Icrurií byla nyní nejasná a zdála se napínána až k bodu zlomu.

Zprava se ozval výkřik. Jedno z ohnivých kopí jeho mužů vzplanulo a plameny vyšlehly přímo do tváře innisjourského vojáka. Další muž se vrhl na Reida zleva. Vládce se otočil a vrazil mu čepel do břicha. Po čele mu stékal pot. Už celé týdny ho mrkáním odstraňoval z očí a utíral si z tváře bláto. Asteryjci vedli boj v organizovaných útocích. Icrurijci takovým způsobem nebojovali. Všude kolem Reida vládlo šílenství, jak jeho muži proráželi asteryjské linie, kličkovali a otáčeli se ve formacích, jež člověku s horším výcvikem mohly připadat náhodné. Po Reidově levici muži padali do vody, aby uhasili plameny ze zápalných kopí, ale útočníci je napadali také z lodí na řece.

Přehrada, kterou v Innisjouru nechal vybudovat Vaasin otec, zaškrtila přívod vody do východní Icrurie. Byla klíčem ke strategii zesnulého císaře Kozára: odříznout Icrurijce od vody znamenalo odříznout celý východ od zemědělství. Následná sucha a hladomory zanechaly region v troskách a vyvolaly povstání, které téměř překazilo Reidovu snahu získat vládcovskou pozici. Při volbách se Ton Wrulthský spikl s Reidovým poradcem, aby provedli převrat. Oba muži nyní leželi na dně Settary, slaného jezera, jež Reid celý život nazýval domovem.

Propast mezi icrurijskými teritorii byla stále široká. To znamenalo, že pokud chtěl Reid shromáždit armádu dostatečně velkou na dobytí hlavního města Asterye, potřeboval víc než jen jejich centrální síly a námořnictvo. Potřeboval milice – a žádné nemohly překonat ty, jež absolvovaly výcvik ve Wrulthu a Hazutu.

Potřeboval se s těmito městy usmířit, což znamenalo, že přehrada v Innisjouru musí padnout.

A také že padne.

Zatímco se Reid přesouval po bojišti a zabodával svou zbraň do boku dalšího muže, v žilách mu proudila jedinečná vzrušující energie. Tělem mu pulzoval adrenalin, bušení jeho srdce tepalo až do zbroje, na tvář mu stříkalo bláto a krev. Násilí pro něj bylo snadné a tančilo v tandemu s jeho hněvem a strachem. To něžnost vyžadovala úsilí. Většinu času Reid zastával názor, že za tu námahu stojí.

Teď však ne.

Ne, když byla jeho žena na druhém konci kontinentu, uvězněná v hlavním městě jeho úhlavního nepřítele.

Pomyšlení na Vaasiny havraní vlasy, na záblesky strachu v jejích indigových očích a na její zakrvácenou tvář a ruce pohánělo každé Reidovo máchnutí zbraní. Padli další dva muži. Třetí. Reid při boji vyloženě slyšel hlas svého otce, který ho zahrnoval instrukcemi i varováními a představoval šestý smysl, jenž Reidovi říkal, ať se otočí a zvedne halapartnu. Vzápětí čepel sekyry dopadla pod smrtící hák na konci halapartny, kterou právě probodl paži vojákovi se zvednutým mečem.

S každým dalším poraženým nepřítelem si kladl otázku, zda to stačí. Zda vůbec něco kdy může jeho hněv ukojit.

Muži na něj útočili jeden za druhým a každý z nich padl. Reid za sebou zanechával řadu mrtvých těl a Innisjour se otřásal pod náporem jeho armády. Nakonec se vzduch rozechvěl šeptajícími hlasy a zavlála bílá vlajka, když mladý lord z Innisjouru nařídil svým mužům ústup.

Unavený a vyčerpaný bojem se Reid sešel s innisjourským lordem Rezkem za hranicemi jeho panství. Mladý muž sotva stál na prahu třicítky a kvůli své nezkušenosti působil, jako by byl ještě mladší. Lordovy jemné rysy – čistou, nezakrvácenou a nedotčenou tvář – halil závoj strachu.

Rezek měl na sobě oblečení, jež Reidovi připadalo typicky asteryjské a podobné tomu, v čem přijela Vaasa do Mirehu. Připomnělo mu kalhoty a vyšívané pláště, jaké měli její bratr a Ozik, když ji dorazili navštívit. Zářivě čisté, drahé, dokonale upravené. Tento lord dnes nebojoval. Schovával se ve svém sídle u řeky, kde místo životů svých lidí chránil vlastní bohatství.

Reid dal svým vojákům pokyn, aby postupovali vpřed. Obloha se mezitím zbarvila do červena a oranžova a den přecházel v noc. Mladý lord zoufale protestoval v asteryjštině, když mu Reidovi muži stáhli ruce za záda a kopancem ho přiměli padnout na kolena před železnou bránou, jež chránila jeho šedé kamenné sídlo. Nyní klečel na zemi s předním dílem kalhot potřísněným tmavou močí.

Reid se tyčil nad Rezkem, netečný k jeho kňourání. „Vezměte si, co potřebujete, a každému ze sluhů najděte ubytování,“ nařídil svým mužům a ti vpochodovali skrz železné brány dovnitř.

„Mám pro vás zprávu,“ řekl lord Rezek rozechvělou asteryjštinou, zatímco Koen vedle Reida tiše tlumočil. „Nemůžete mě zabít.“

Reid byl na jakékoli hry příliš unavený. Ruce měl těžké, zbraň ještě těžší. „Mluv, nebo ti useknu hlavu.“

Koen opět slova tlumočil a lord vyvalil oči. „Mám dokumenty,“ vyhrkl. „V kapse kabátce. Poslali je přímo z Mekësu. Dostal jsem za úkol vám je předat. Prý si tím zachráním život.“

Když Koen ta slova přetlumočil, Reid ztuhnul.

Lord tedy vyčkával, až jeho město padne, až se břeh řeky zbarví od prolité krve do ruda, a teprve pak vytáhl z rukávu svůj poslední trumf. Reid mlčky čekal, zatímco jeden z jeho mužů vytáhl dokumenty z lordovy kapsy a podal je Koenovi.

Koen je prolistoval a přitom se nervózně kousal do rtu. Byl Reidův nejbližší přítel, vlastně spíš něco jako bratr, a nyní měl během Reidova vladařského období sloužit v roli konzula. Koenova tvář byla pro Reida v této fázi jejich přátelství už zcela čitelná a nyní z přítelova úšklebku vytušil směs úzkosti a obav. „Co je?“ zeptal se Reid, i když sotva našel sílu promluvit.

„Jde o rozhodnutí o rozvodu,“ řekl Koen icrurijsky a pohlédl Reidovi do očí. „Ozik zrušil tvoje manželství s Vaasalisou. Tvrdí, žes porušil vaši původní dohodu tím, že jsi vytáhl do Asterye.“

Reid neřekl ani slovo. Prsty se mu zachvěly kolem rukojeti zbraně, kterou stále pevně svíral v pěsti. Tohle pro něj nemělo takový význam, jaký Ozik chtěl, aby dokumentu přikládal. Ozik neměl nad icrurijským právem žádnou moc a Reid s Vaasou se vzali v Icrurii. Stále byl Vaasiným manželem a ona stále jeho manželkou.

„Ty papíry nic neznamenají,“ řekl Reid.

„Nesou podpis jejich arcibiskupa. To u tebe vylučuje jakýkoli zákonný nárok na asteryjský trůn,“ namítl Koen.

Reid zaťal zuby. Vztek jím projel jako nůž. Střelil pohledem po mladém lordovi a přemýšlel, proč by Ozik tohle posílal ve snaze zachránit tomu muži život – taková věc mohla Reida jedině rozlítit.

A v tu chvíli si uvědomil, že Ozik chce tohoto muže mrtvého.

„Nikdy jsem netvrdil, že tuto říši získám v souladu se zákonem.“ Reid vykročil vpřed a botou se téměř dotkl lordova kolena. „Co víš o mé ženě?“ zeptal se.

Někteří muži by možná protestovali, případně mlčeli nebo svými slovy projevili alespoň kapku odvahy. Mladý lord Rezek však mezi takové nepatřil. Koen tlumočil každé zoufalé slovo, které ten muž ze sebe vysoukal. „Je naživu a právě teď se prochází po mekëské pevnosti. Všichni svobodní lordi a dědicové byli povoláni do hradu – prý hledá manžela.“

Reid zmačkal dokumenty v rukou. Obrátil se ke generálce, jež mu pomáhala vést útok na Innisjour, a rozkázal: „Zničte přehradu.“

Generálka přikývla, její přísný pohled se na okamžik setkal s jeho a pak se otočila a začala řvát rozkazy na vojáky čekající na její povely.

„A co lord?“ zeptal se tiše Koen.

Reid znovu sevřel svoji halapartnu pevněji. Mladý lord se vzdal, ale Reid nedokázal vnímat nic jiného, než že vidí rudě a hučí mu v uších. Otec ho vedl k mnohým hodnotám, mezi něž v neposlední řadě patřila zásada, že velitel nese konečnou odpovědnost za pokyny, které dává svým vojákům.

„Zbytek jeho mužů nechte žít,“ řekl Reid Koenovi.

A pak se otočil a vrazil zlověstnou čepel své halapartny lordovi do těla rychleji, než si mladý muž vůbec uvědomil, že umírá.

KAPITOLA

5

Celé vnitřní nádvoří Železné pevnosti se hemžilo strážci, kteří upírali zraky na Vaasu a Ozika, zatímco dva strážní s vyšší hodností čekali před jejich kočárem a opatrně jí pomohli postavit se na vratké nohy.

Najednou s ní zacházeli citlivě.

Ostatní strážci pevnosti je pozorovali a Vaasa měla pocit, že se tu odvíjí ta nová verze příběhu. Bylo nepravděpodobné, že by někdo tady tušil, kde strávila posledních šest týdnů. Celá pevnost věřila přesně tomu, co Ozik vyprávěl na náměstí – že Vaasa byla zachráněna z rukou Icrurie. Vyproštěna asteryjskými silami. Očištěna od kletby, kterou na ni uvalil Reid Mirehský.

Většina sloužících v pevnosti zachovávala vážnou tvář, ale někteří si mezi sebou špitali a jiným jednoduše spadla brada úžasem. Ozik jí nabídl rámě. Vaase se před očima mihla Amaliina tvář a v žaludku ji začal tížit strach. Ozikovu pomocnou ruku přijala a přitom se za to nenáviděla.

Železná pevnost vyčnívala z horského svahu jako drápy sápající se po mrazivé obloze. Jejích deset černých věží dosahovalo nebývalé výšky a jejich vrcholy zdobily nebezpečné železné hroty ještě z dob, kdy její dědeček tuto stavbu nechal zbudovat. To on vytěžil hluboké hory, jež ostatní považovali za neprostupné, to on přetavil železo na ocel a podmanil si tuto zasněženou zátoku. Železná pevnost byla důkazem dědečkovy moci a dědictvím jejího otce – a stejně tak ji měli zdědit i Vaasa a Dominik.

Vitrážová okna odrážela světlo v duhových barvách. Terasy a venkovní chodníky pokrýval sníh. Všechny věže byly propojeny kamennými můstky, jež se klenuly nad zahradou nebo nádvořím. A ještě k tomu byly do tvrdé horské skály vytesány tunely, které vytvářely účinný systém chodeb pro přesun služebnictva i tajností po celé pevnosti.

Vaasin zrak padl na vzdálenou stranu nádvoří. Tyčil se tam skleník, který jako by byl zabudován přímo do hory, a za ním vytvářelo údolí mezi vrcholky hor přírodní lovecký park, kam obyvatelé pevnosti chodili na lov.

Ozik s Vaasou vešli do prázdné chodby bez oken a bez přístupu čerstvého vzduchu. Vaasa jen kladla jednu nohu před druhou. Nakonec se chodba stočila k západní straně pevnosti a minuli jeden ze skrytých vchodů do tunelů pro služebnictvo. Ty tvořily bludiště zašlých a vzájemně propojených průchodů, jež sloužícím umožňovaly v kteroukoli dobu přístup do většiny částí pevnosti. Vchody a východy této sítě se nacházely za různými ukrytými dveřmi. Některé vstupy byly zcela tajné a skrývaly se za knihovnami nebo tapisériemi. Čím byla Vaasa starší, tím častěji do těchto chodeb unikala ve snaze vyhnout se Dominikovi či svému otci nebo proklouznout na dostaveníčko s Romanem.

Všechny kouty tohoto místa měla spojené s nějakou vzpomínkou a její tělo se rozpomínalo na každý krok, který tu udělala. Náhle se nemohla nadechnout. Atmosféra pevnosti na ni tíživě dolehla. Bylo tu tolik smrti. Tyto zlověstné chodby zaplavovalo tolik smutku a temnoty.

Přinutila se zhluboka a klidně dýchat, jak se to naučila v sesterstvu, v zoufalé snaze zbavit se náporu vzpomínek, které viděla v tak ostrých konturách, jako by byly na památku vytesány do zdí kolem.

„Je tu nějaký velitel stráže?“ zeptala se roztřeseným hlasem. Jednou z nejvyšších hodností pro vojáka v této pevnosti byl vicekapitán a právě ten měl velet její osobní stráži. Obvykle se každému členovi královské rodiny přiděloval jeden a ten podával hlášení pouze kapitánovi stráže. Když Dominik nastoupil na trůn, pravděpodobně sem dosadil své vlastní muže namísto těch otcových.

Ozik přitakal rázným přikývnutím. „Je.“

„A kde?“

„Venku,“ řekl jeden ze strážců pevnosti. Vaasa se podívala na jeho odznaky. Byl to strážný nižší hodnosti, ale žádný kanónenfutr.

Vaasa si povzdechla, dál se však nevyptávala. Neměla na to energii, zejména když dorazili ke známým dvojkřídlým dveřím do starého křídla pevnosti, které obývali její rodiče. Ačkoli tato chodba vedla k řadě nezbytných místností, jako byla jejich soukromá kuchyně a herny, teď Vaasu vlekli ke dveřím na jejím konci.

Soukromé komnaty císaře a císařovny. Právě v těch našla tělo své matky zbavené barvy a života.

V hrudi jí zaplála panika. Nemohla tam jít. Zastavila se a začala couvat, ale strážný, který je doprovázel, jí zablokoval cestu. Vmžiku jí stáhl ruce za záda. „Ne,“ vykřikla a snažila se z jeho sevření vymanit. Bránila se jako malé dítě a vrhla se na podlahu, ale strážný ji hrubě chytil a zase zvedl.

„To nic,“ řekl jí Ozik klidně. „Zvykneš si.“

V očích těch mužů byla zlomená.

„Jsi budoucí císařovna Asterye,“ řekl jí Ozik, jako by uklidňoval nějaké divoké zvíře. „Toto křídlo patří tobě.“

Mrtví.

Chlad vězení.

—