Holky na sopkách

HOLKY NA SOPKÁCH

Pavlína Adam, Robert Sára

Copyright © Pavlína Adam, Robert Sára, 2026

Photos © Pavlína Adam, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1302-6

Mami a tati, děkuju vám za odvahu mi věřit, i když moje cesty vedou daleko za obzor vašeho klidu. Vím, že právě díky vám mám křídla i vnitřní kompas.

Pája

Úvod

Tři šestky v řadě můžou být až děsivým symbolem čehosi ďábelského. V obyčejném Člověče, nezlob se! se ale stejná numera za sebou naopak promění ve štěstí a vyvolají u vrhače kostkou široký úsměv.

U mě jsou tři šestky směsí obojího.

Jsou nezapomenutelnou vzpomínkou na tak trochu ďábelské putování po Jižní Americe, na zdejší expresní zdolávání sopek. Jsou připomenutím telefonátu od Martina Ksandra, který mi při nekonečném stoupání a marném vyhlížení vrcholu mnohokrát vyskočil v hlavě a já si v duchu nadávala, proč jsem mu tenkrát neřekla jen: „Člověče, nezlob se.“ Jenže především mi pomyšlení na ně na rtech vyloudí široký úsměv, protože pro mě představují i znamení životního štěstí.

Nevím, jestli existuje Bůh, ani nevím, jestli je náš osud jakkoliv předurčen a my jsme jen pouhou figurkou. Ale vím, že každému z nás do života občas vstoupí člověk, který ho nasměruje jinam. Dodá mu odvahu a probudí v něm něco, co zůstávalo skryto nebo co měl strach vypustit na povrch. Možná je to jen náhoda, možná zásah vyšší moci, ale ať to bylo cokoliv, už za covidu se mi v životě zjevila himálajská průvodkyně Radka, která mě ponoukla k tomu, aby se z mých velkých cestovatelských snů stala realita a já se přestala i s blížící se čtyřicítkou bát nejistoty a palčivých otázek.

O něco později do mého života vkročil také Martin. Patří mu cestovní agentura, se kterou jsem okusila své první dobrodružnější cesty, na nichž jsem si uvědomila, jak moc mi tento způsob bytí vyhovuje. Poté co jsem se svou věrnou americkou parťačkou Sarah prošla šílený trail napříč Nepálem, jenž nese označení nejtěžší na světě, mě Martin přesvědčil o tom, že zůstávat jen v roli klientky by byla škoda.

Pro mě i pro cestovku.

Jsem Blíženec, ve kterém se zrovna praly dvě Pavlíny. Ta jedna byla usedlou ředitelkou odboru z ministerstva s životní jistotou, ta druhá nespoutanou cestovatelkou, jež netuší, co bude za týden dva. A Martin v tomto souboji výrazně pomohl té druhé.

Dal mi možnost být průvodkyní, dostávat zaplaceno za to, že budu cestovat do vysněných koutů světa a místo v kanceláři „úřadovat“ v horách a nádherné přírodě. Dal mi i zodpovědnost a důvěru, rovněž možnost konečně se vydat do Jižní Ameriky, na další z míst na mém seznamu přání. Nebál se mě se skupinou klientů poslat na skoro sedmitisícovou horu, ačkoli do té doby jsem v takové výšce nikdy nebyla. A jelikož věděl, že se Sarah v sobě máme bláznivě dobrodružnou povahu, díky které určitě skočíme po kdejaké výzvě, tak onen „zájezd“ opepřil unikátní šestkovou záležitostí. Při pohledu do mapy ho trklo, že v Atacamě bychom si mohly střihnout šest šestitisícových sopek v šesti dnech.

6 × 6 × 6.

Když to poprvé vyřkl, odvětila jsem mu, že se zbláznil, a zaťukala si na čelo, což byla stejná reakce, jako když mně o tři roky dřív Radka pověděla o Great Himalaya Trail. A přece jsem se na tuto neprobádanou cestu napříč Nepálem vydala, abych se tam definitivně proměnila v cestovatelku.

Nakonec jsme se Sarah na Martinův nápad kývly. Hned po prvním dni jsme však byly blízko tomu, že to vzdáme. Že je konec a my to nedáme.

Drtivá většina lidí se nikdy v životě ve výšce nad 6 000 metrů neocitne. My jsme tak měly učinit šestkrát v šesti dnech. Ani v nejmenším jsme se nepovažovaly za horolezkyně, jsme pouhé cestovatelky. Ale taky jsme při našich společných putováních zjistily, že největší boj člověk častokrát svádí se svou hlavou. Že vzdát se je až příliš snadné a že i tento šestkový výmysl může mít šťastný konec.

A takový je přece život ve všech svých podobách.

Nejsme žádné dokonalé, nezlomné ženy a i v Jižní Americe jsme okusily prohru, kdy jsme se zničené musely daleko před vrcholem otočit. Měly jsme pochybnosti i strach, někdy doufaly v zázrak, který přišel a jindy zase ne. Ale vítězem je poražený, který se nikdy nevzdal. To nás hnalo dál. Poznala jsem taky, jak nevděčná může být role průvodkyně. Vysoko v horách nezodpovídáte jen za sebe, ale musíte se postarat i o další, kteří se navzdory věku někdy chovají jako děti. Už vím, že jihoamerické potraviny na rozdíl od těch našich nevydrží věčnost, což při osmidenní štrapáci uprostřed panenské přírody bez možnosti dokoupení náhradního jídla bylo vcelku nemilé zjištění.

Ale taky to v Ekvádoru, Chile, Bolívii i Peru byly skoro čtyři měsíce plné objevů, každodenních radostí a zážitků, o které koneckonců na cestách jde především.

A tak se zase při zmínce o třech šestkách v řadě usmívám, byť se v nich skutečně skrývá cosi ďábelského.

Jak to všechno začalo

V občance jsem měla pořád stejné jméno, v zrcadle viděla tutéž tvář.

A přesto jsem byla někdo jiný.

Z pračky už jsem nevytahovala kostýmky či jemné halenky, ale prim hrály turistické kalhoty, termoprádlo či další „vymazlené“ outdoorové kousky. Ze státní úřednice, která měla před sebou slibnou kariéru na ministerstvu zemědělství, se stala cestovatelka. Za rok a půl, kdy světem vládl covid a každý toužil po nějakých jistotách, jsem odhodlaně vyrazila do nejistoty a změnila svůj život o 180 stupňů. Splnila jsem si sen, vyrazila jsem na Pacifickou hřebenovku, a tam se seznámila se Sarah. S ní jsme odvážně v době monzunů jako první sólo ženy na světě přešly Great Himalaya Trail v Nepálu, jenž má punc nejtěžšího horského přechodu na světě. Byl to pro nás důkaz, že dokážeme čelit velkým výzvám jak fyzicky, tak především mentálně, což je na dálkových poutích klíčové.

A právě někde tam, při pohledu na majestátní zasněžené osmitisícovky tyčící se k nebi, se Pavlína Adam z ministerské úřednice definitivně převtělila v cestovatelku, která touží místo lodiček a nažehlených kostýmků nosit odrbané tenisky a trika s poněkud nevábným odérem. Tam jsem ještě vyrážela s představou, že je to můj poslední trek, než se vrátím k původnímu životu a budu zase každý den „spořádaně“ chodit do práce. Pochopila jsem ale, že mě cestovatelská nejistota naplňuje daleko víc.

Ne, nejsem žádná hrdinka. Měla jsem velký strach odejít, asi jako každý, kdo se rozhoduje učinit zásadní životní krok, protože jsem věděla, že mám „dream job“. Práce na ministerstvu mě bavila, naplňovala a zcela pragmaticky jsem si opakovala, že za ni mám i super peníze. Ale něco uvnitř mě říkalo, ať pláchnu z toho jasně nalajnovaného světa. Ze světa, který se ale těžko opouští. Proto jsem sama sebe varovala: „Přece tam nechceš umřít?“

Tam u zasněžených osmitisícovek je ale život tuze bezstarostný. Řešíte, kde se večer uložíte, co sníte...

... ne, vlastně ani to neřešíte, protože ono to nějak přijde samo. Jako by zdejší božstvo nedovolovalo, aby k člověku dolehly trable okolního světa. Snad možná proto se tu lidi věčně usmívají. Jenže jakmile uniknete spárům nepálských bohů a přesunete se do jiného kouta, je to odlišné. A i já se bála, co se mnou teď bude. Konto zelo prázdnotou a vracela jsem se do země, kde už jeden dva dolary na den nestačí. Hlodalo mě, kdo mě zaměstná a čím se budu živit.

Znělo krásně, že teď budu cestovatelkou, ale zároveň mi v tom slově rezonovalo i cosi jako lehkomyslnost, naivita. Chtěla jsem z koníčka udělat profesi, bláhově prorazit v úplně novém odvětví. Vždyť já toho vyjma posledního roku nikdy moc nenacestovala. Jasně, měla jsem za sebou pár solidních výstupů, ale ty se odehrály jednou za rok a trvaly čtrnáct dní. Nevyrůstala jsem na horách, nezávodila na lyžích, abych měla „rajzování“ v genech. Ne, já jsem jen jednoho dne vystoupila z manažerského světa, odložila šatičky a přešla do věčné špíny, spaní pod širákem a pití vody z potoka.

Ale riskla jsem to. Záhy jsem pochopila, že rozumný člověk, k nimž jsem se řadila, utratí tolik peněz, kolik má. Když jsem byla na ministerstvu, tak taky zmizela skoro každá koruna z platu, protože jsem si dopřála dražší jídlo, oblečení, sem tam i lepší večeři. Na cestách jsem pak pěkné restaurace vyměnila za večeři u místních doma nebo si koupila něco v obyčejném krámku, ale byla jsem spokojená a měla stejnou radost. Necítila jsem, že by mi klesla životní úroveň, a podobně to vnímala i Sarah. Jasně, sklouzly jsme na výdajové minimum, ale pořád jsme žily svůj krásný život, a když jsme chtěly, i na konci světa jsme se dokázaly rozmazlit a odměnit.

Mezi cestovali, dobrodruhy a přírodními nadšenci roky koluje vtip. Přijde jim pozvánka na svatbu a je na ní požadavek, ať si každý na sebe vezme to nejlepší, co má. A následuje fotografie, na níž stojí všichni v péřových bundách, outdoorových kalhotách, pohorkách a s batohem. Oblečení sice na první pohled vypadá ošuntěle, ale oni jsou oháknutí od hlavy až k patě za 80 000. Já měla od Nepálu výhodu, že jsem to strašně drahé oblečení dostávala od sponzorů, pro které jsem věci v extrémních podmínkách testovala. A na to se postupně nabalovaly další věci a granty.

Ano, přežila jsem, skutečně se stala cestovatelkou, uspěla i v novém oboru a byla v šoku, že něco takového jde. Nebudu vás balamutit vzletnými řečmi, jak tvrdě jsem dnem i nocí pracovala a vše obětovala pro svůj sen. Ne, já měla velké štěstí! Je spousta cestovatelů, kteří dělají skvělé a zajímavé věci, jen prostě nikdy nedostali šanci jako já. A sama bych jim nedokázala vysvětlit, v čem je mezi námi rozdíl, že já tu kliku měla a oni ne. Možná ale ve mně zůstal i po návratu kus té nepálské bezstarostnosti. Uklidňovalo mě, že když coby cestovatelka do pár měsíců nezaujmu, prostě batoh a hadry odhodím do kouta, vytáhnu z něj lodičky a kostýmky a začnu hledat uplatnění ve starém známém prostředí. Mám pocit, že když moc tlačíte na pilu, je to víc ke škodě, než když to necháte plout. Však i nás se Sarah na našich poutích vždy zachránila otřepaná fráze: „The trail provides“, tedy že když na stezce něco chcete, dostanete to.

U mě to tak bylo.

Postupně, se štěstím a pokorou jsem kráčela k bráně, která mi pootevírala dveře do cestovatelského světa. Ale vážně jen krok za krokem.

Já jsem se totiž vrátila z Nepálu a...

... zprvu se nedělo vůbec nic. Ani nemohlo, protože o našem putování se Sarah vyjma rodiny skoro nikdo nevěděl. Měla jsem soukromý instagram, který jsem světu otevřela až ve chvíli, kdy jsem zatoužila nasdílet některé z mnoha fotek. Byla jsem, pokud jde o sociální sítě, takový analfabet, že když jsem chtěla snímky vložit do jedné facebookové skupiny o Himálaji, kde jsem o pár měsíců dříve marně prosila o nějakou cestovatelskou radu, odpověděli mi, že si musím nejdřív profil učinit veřejným, aby se to zobrazilo také všem ostatním členům.

Tak konečně aspoň nějaká rada dorazila.

Pro mě to ale bylo, jako bych otevřela dveře od bytu a pustila si do něj cizí návštěvu. Na jednu stranu vás potěší, když vám někdo obdivně pochválí obývák či nápad s kuchyňskou linkou, na stranu druhou ale nechcete doma vítat procesí jak na Karlštejně. A tak jsem ukázala jen pár fotek. Nevinně, bez nějakého „byznysového“ úmyslu. Takový ostatně ani být nemohl. Pořád jsem cestování brala jako svou ryzí a niternou záležitost. Neměla jsem potřebu křičet do světa: „Koukejte, teď jsem tady a tady.“ Raději jsem vnímala krásu okolí, než abych neustále cvakala selfie a zásobovala jimi instagram. U jiných jsem to cítila jako jakési chlubení, aniž by mi došlo, že pro lidi, chcete-li sledující, to může být inspirativní, motivující či způsob, jak alespoň virtuálně cestovat taky.

Pár fotek viselo na „sockách“, sem tam přilétl lajk, srdíčko, postupně se přidávala šuškanda. Expedition Club mě pozval na festival Nadivoko, kde jsem si zkusila první cestovatelskou přednášku. Dočkala jsem se obdivu, solidních reakcí, několika pozvánek na další akce. Oslovili mě z respektovaného magazínu Forbes, pro nějž to, že si dvě holky střihly někde v Nepálu trail s označením nejtěžší na světě, bylo převratné téma. A ač o mně v outdoorovém světě pořád nikdo moc nevěděl, na sociálních sítích na něj čím dál víc vyskakovalo mé jméno. Občas se ozvali z dalších médií, rázem tu od nakladatelství přistála i nabídka na sepsání knihy, kterou jsem vedle Pacifické hřebenovky a návštěvy Himálaje měla na svém „bucket listu“. A ze seznamu přání jsem tak mohla odškrtnout další položku.

Ne, nikdy asi nebudu mít na „sockách“ desetitisíce sledujících a nálepku influencerky, protože nemám náturu na to, abych sdílela soukromí, úplně se odhalila, což je bezesporu klíč k úspěšnému profilu. I tak jsem si ale uvědomila, že teď už do zrcadla opravdu hledím na jinou Pavlínu Adam, než tomu bylo před dvěma lety každé ráno při odchodu na ministerstvo. Cítila jsem, že i v outdoorovém světě vzbuzuju odezvu a že se mi podařilo dosáhnout něčeho, co sneslo srovnání s povýšením ve světě úřednickém, korporátním. A že o mně cestovatelská komunita minimálně ví a v jisté míře mě respektuje.

Pro mě ale bylo hlavní se nějak odvděčit těm, kteří mě podporovali na začátku. Na „pouť“ Himálajem jsem totiž vyfasovala od Patizonu spacák a bundu, od Inov8 jsem dostala boty a Expedition Club nám dal grant. Vnímala jsem potřebu jim to vrátit, poděkovat. Firmy obvykle vyžadují napsání článku, zhodnocení, já to ale měla jinak. Od lidí z Patizonu jsem slyšela: „Pořád všichni tvrdí, že péřové spacáky do mokra nepatří. Ty jsi ale dokázala, že patří. Spala jsi v monzunech, byla pořád v mokru. Peří mokro zvládne, jen se o něj musíš starat.“ A tahle má zkušenost jim stačila.

Podobné to bylo zprvu v Expedition Clubu. Říkali, že grant měl smysl, že chtějí podporovat nápady a lidi mého typu. Jenže já k nim cítila větší závazek. Jezdila jsem s nimi na výpravy zprvu jako klientka, pak od nich dostala důvěru do Himálaje, lidé odsud jsou pro mě druhou rodinou. Toužila jsem jim to oplatit, ovšem v té době se třemi stovkami sledujících na instagramu by nějaká zmínka či reklama na sítích stejně neměla žádoucí dopad.

„Vážně nic nechcete?“

A po chvilce váhání z vedení vypadlo: „Jo, odjeď jako průvodkyně na nějakou naši výpravu.“

Hmm...

Vždycky jsem cestovala nejradši sama, se Sarah jsme byly ochotny se nějak tolerovat, nepřekážet si, a když jsme neměly náladu, dala jedna druhé prostor. Teď bych vyrážela já a se mnou osm devět lidí, za které bych byla zodpovědná. Nic, po čem bych úplně toužila, ale zároveň jsem nic jiného pro svou oblíbenou partu udělat nemohla.

„Tak jo, počítejte se mnou.“

Byl to takový ten slib, trochu jako když vzdálené tetičce, kterou vidíte jednou za uherský rok, nabídnete, aby se stavila, až někdy pojede okolo. Pak jste ale v šoku, když za týden zvoní u dveří. Tady to bylo podobné – ani ne za dva týdny, co jsem se z Nepálu a aklimatizační zastávky v Kambodži vrátila domů, mi šéfové z Expedition Clubu po telefonu zvěstovali, že urychleně potřebují průvodce do Černé Hory. Martinu Ksandrovi se mělo co nevidět narodit dítě a jet nemohl, a tak předal štafetový kolík mně.

Tak tedy díky...

Hor jsem se nebála, tam jsem se cítila jako doma. Ale obnášelo to jiné povinnosti, třeba pronajmout si dodávku, ve které jsem vozila lidi. Měla jsem za ně zodpovědnost, přičemž jsem zjistila, že jednotlivci jsou fajn, ale coby průvodce potřebujete, aby fungovali dohromady. Jsou z různého těsta, někdo nemá takové zkušenosti, občas jim musíte pomoct, musíte zhodnotit, jestli výstup za takového či takového počasí není nebezpečný. Bylo to různorodé, daleko náročnější než individuální cestování – tedy žádná dovolená, ale práce se vším všudy. A práce, která mě začala neskutečně bavit!

Předtím jsem prožila čtyři měsíce v horách a s předchozími výpravami v nich strávila valnou část roku, a tak už jsem tu krásu okolo přestávala vnímat, stala se pro mě každodenní rutinou. Ale z těch lidí to nadšení najednou sálalo. Jeden miloval kytky a poutavě o nich vyprávěl, další byl zase machr na kameny, jiný na architekturu. Já rázem prožívala cestu jejich očima, což mi otevřelo nový obzor vnímání. Vrátila jsem se domů pohlcená euforií, nabitá cestováním a s touhou zase se někam vypravit.

A v hlavě mi blikalo Jordánsko se svým 650kilometrovým trekem Jordan Trail, vyprahlou cestou od syrských hranic až k pobřeží Rudého moře. Nicméně „smrděla jsem korunou“ a představa, že bych za měsíc vydělala peníze na nějakém nárazovém projektu a pak zase zmizela pryč, byla dost naivní. Expedition Club má ale jednu zásadní výhodu, kterou je jeho filozofie. Není to klasická cestovka, ale funguje na klubové základně. Nejste průvodcem, který by se specializoval jen na Nepál a vozil lidi pouze tam. Ale můžete si sami vymyslet atraktivní destinaci, výpravu a na tu nalákat klienty. A když v Expedition Clubu viděli, s jakým nadšením jsem se vrátila z Černé Hory, nechtěli mě brzdit v rozletu a pobídli mě, ať se pustím do plánování něčeho právě v Jordánsku.

Šlo to rychle a najednou jsem byla na další cestě. Měla jsem placenou práci průvodce, dostala jsem letenky, pojištění, telefonní kartu i vízum. Odmakala jsem výpravu a za vydělané peníze jsem si mohla se Sarah a jedním kamarádem, jehož jsme znaly z Pacifické hřebenovky, v poklidu střihnout třítýdenní fascinující trail Jordánskem. A tak aniž jsem tlačila na zmiňovanou pilu, můj život se zásadně otáčel. Byla jsem z toho cestovatelsko-průvodcovského modelu uchvácená a moc mi vyhovoval, protože dostat výplatu, mít pokryté klíčové výlohy, a ještě se někam podívat byl zkrátka sen. Měla jsem štěstí, protože bez mého velkého přičinění si mě během tří měsíců našly dvě výpravy. Navíc se chvíli po návratu z Jordánska znovu rozdrnčel telefon od Martina. Očekávané dítko už bylo na světě, on ale coby čerstvý starostlivý otec chtěl ještě zůstat s manželkou doma a pomáhat, proto prosil, jestli bych za něj nevzala cestu do Ugandy. A tam že se mám vyšplhat na Margherita Peak, což je hora s výškou 5 109 metrů. Že prý tam od nás z klubu ještě nikdo nebyl, ale jemu by můj záskok moc bodl.

Copak šlo říct ne?! A tak jsem přiletěla z Jordánska, otočila se na pětníku a frčela do Afriky. Byl to ale tentokrát jiný level. V Černé Hoře jsme putovali po vyznačených cestách v normální nadmořské výšce, v Jordánsku to bylo obdobné a dobře popsané, teď ale před námi stál úkol vydrápat se na ledovec zdejší pětitisícovky, jinak třetí nejvyšší hory kontinentu. Nezalekla jsem se, nevycouvala, protože i když jsem se štípala a ptala se, jestli jen nesním, ten sen byl skutečností, a ještě mě živil. Profese průvodce jsem se už nechtěla vzdát, bylo proto nutné dodat jí i štábní kulturu a co nejrychleji absolvovat kurz horského průvodce. Ten je akreditovaný u ministerstva školství a pro tuto práci je nezbytný.

Jeho součástí jsou kurzy zdravovědy, skialpu, vyprošťování z ledovcových trhlin či orientace v mapě. Mnozí se na to připravují rok, já věrna kvapíku, který do mého života vstoupil, jsem se do zimní varianty studia pustila téměř ze dne na den. Přiznám se, že jsem tehdy ani netušila, co je to azimut, kompas jsem v ruce v životě nedržela a měla jsem z toho obavy, ale klasicky je přebila touha dál se průvodcovství věnovat. Intenzivně jsem se začala učit, přičemž jsem zjistila, že řadu těch věcí už z praxe znám. Ale aby moje příprava měla trochu grády, v touze po cestách jsem se vydala ještě na výpravu do rumunského pohoří Maramureš. Procházeli jsme ho na sněžnicích a překonávali jsme i zamrzlý potok. Já šla první, abych ostatním ukázala cestu. Jeden kluk měl strach, že mu to uklouzne a spadne, tak jsem mu z podstaty své práce nabídla pomoc. Podával mi batoh, který byl obrovský a těžký, jemu v tu chvíli podjely nohy a strhl mě s sebou. Sletěla jsem a poranila si ruku. Nicméně Nepál mi asi posunul práh bolesti, takže jsem žila v domnění, že je to jen naražené, a zbytek výpravy zvládla. Po příjezdu mi ale vrtalo hlavou, že je zápěstí pořád bolavé a nateklé, zašla jsem tedy k doktorovi. Verdikt byl jasný: Ruka je nalomená a spraví to sádra.

Sádra? Ne! Spustila jsem ukecávání, že mě teď čekají průvodcovské zkoušky, mám před sebou cestu do Švédska a pak bych hned ráda vyrazila do Jižní Ameriky. Že si nemůžu „dovolit“ sádru a potřebovala bych nějakou alternativu. Dostala jsem ortézu a taky příkaz, abych ruku šetřila a nesportovala. To se hezky řekne, hůře ale splní, protože důležitou podmínkou úspěšného absolvování kurzu je i pořádný výšlap.

Zkouška horského průvodce je poměrně náročná víkendová záležitost. Součástí je poznávání hor, zvířat i rostlin, abyste o nich jako „velitel“ mohli mluvit, samozřejmostí je zmíněná zdravověda, tedy už na znatelně vyšší úrovni, protože když se v horách něco přihodí, nedočkáte se sanitky do deseti minut, ale musíte se o zraněného klidně i pár dní postarat sami. Orientace uchazečů se testovala pro změnu u papírové mapy a s jasně definovaným úkolem, abychom na určitý vrchol v Alpách dostali tříčlennou rodinu s malým dítětem. Tudíž musíte vzít v potaz jejich fyzický stav. Pro mě, která je zvyklá naťukat údaje do mobilu a do pár desítek vteřin znát výsledek, bylo měření kilometrů na mapě podle provázku poněkud „oldschool“. Teoretickou část ještě doplňovalo představení výprav, na kterých jsme byli, ale pak následovala druhá polovina, zaměřená na fyzičku. Považovala jsem ji za tu nejjednodušší, dokud jsem se nezděsila při čtení limitů na sněžnicích. Měli jsme na nich ujít 20 kilometrů s 10kilovým batohem na zádech za pět hodin, což je na sněžnicích nesmysl, a já pochybovala o příčetnosti těch, kteří hranici nastavovali. Navíc k tomu byla připsána i podmínka o 1,5 výškového kilometru. Vzhledem k tomu, že jsme zkoušku absolvovali v Jeseníkách, byla jsem zvědavá, kde na 20 kilometrech naženeme takové převýšení.

Nakonec jsme se rozhodli to optimalizovat – stoupali jsme na sjezdovku a dolů sjížděli po zadku, abychom celý proces urychlili, což s mojí nalomenou rukou byl skutečně skvělý nápad, a já se proklínala, že lepší termín jsem si opravdu nemohla vybrat. Zároveň jsem na zkouškách byla s partou lidí z Expedition Clubu a celou dobu jsme si pomáhali a stáli jsme za sebou. I to pro mě bylo potvrzení, že moje životní proměna má smysl. Na ministerstvu jsem potkávala vesměs solitéry, každý kopal sám za sebe, jen aby nemusel dělat něco navíc a mimo svou kompetenci. Tady na horách ale byli lidé otevření, přátelští a nápomocní. Každý byl ochoten obětovat při zkoušce svůj úspěch v zájmu toho, abychom prošli všichni. A to jsem považovala za mnohem větší a důležitější vítězství než to, jestli dostanu glejt, který mě opravňuje dělat průvodce. Byl to další zlomový okamžik, protože jsem pochopila, že už se nechci vracet do žádné kanceláře, kde netušíte, jestli vám někdo za zády nemydlí schody, ale toužím dělat s lidmi, kteří jsou na sebe hodní.

Po zkouškách jsem odletěla na polární výpravu do Švédska, kde jsem se setkala s kamarády. Za poslední rok jsem byla pořád v luftu a na ně mi nezbýval čas. Diář byl nabitý, chyběli mi a mně bylo moc líto, že se mou vinou míjíme. Švédsko ale představovalo ideální příležitost vidět alespoň pár těch, kteří patřili do bandy přátel z dálkových treků, a spojit příjemné s užitečným. Pozvali mě sem Jakub Jonáš a Martin Benc, duo z cestovatelského projektu DvaNaTahu, a na severu jsem potkala Míšu i Davida, majitele zajímavé ultralightové značky Gramino. Sedli jsme si a dostala jsem od něj nabídku, abych se stala jejich ambasadorem, čímž jsem získala jistotu, že mě v mých dalších plánech někdo bude morálně a finančně podporovat. Spolupráce mezi námi i kupříkladu s firmou Patizon obvykle funguje tak, že jejich produkty dokážu otestovat na extrémních místech a v nejnáročnějších podmínkách. Jsem pokusný králík, od kterého značky později dostanou pravdivou zpětnou vazbu, které věci obstály a které potřebují vyladit. Můžou se o můj názor opřít, protože vychází ze skutečných poznatků. Ale ještě víc mě těší, že spolupráci rámují kamarádské vztahy.

Byl únor 2023, já zažila přelomový půlrok, který můj profesní život napumpoval novým smyslem, jenže divoká jízda nehodlala ani trochu zpomalit. Mým velkým cestovatelským snem byla Jižní Amerika. Lákal mě kupříkladu Greater Patagonian Trail, při kterém procházíte celou Patagonii, ale Sarah se sem nechtělo. Správně argumentovala, že v roce 2021 jsme obě šly Pacifickou hřebenovku, o rok později se nám podařilo přejít Nepál, ale další dálkový trek už pro nás nebude tím pravým ořechovým. Ona i já jsme toužily po něčem akčnějším, protože dlouhé traily mají často svá hluchá místa, kdy několik dní v kuse putujete, aniž by vám to přinášelo uspokojení. My chtěly lézt na kopce, hory, střídat místa, a tak by mnohem zábavnější mohlo být v Jižní Americe zdolávání tamních sopek, jimiž je kontinent solidně poset. Všechno ale bylo spíš ve stadiu myšlenek, neboť Sarah potřebovala vydělat peníze. Nedal se proto určit pevný termín. Jenže znáte nás dvě – přání si nás najdou. V Expedition Clubu se zrovna plnila výprava na nejvyšší sopku světa Ojos del Salado v Chile, která měří 6 893 metrů, a kluci mě pobídli, ať jedu jako průvodce.

„Počkejte, já nemůžu průvodcovat na sedmitisícovce, když jsem sama tak vysoko nikdy nebyla,“ bránila jsem se.

„Skoro nikdo nebyl na sedmitisícovce, takových lidí, kteří by si tam jen tak lezli, v Česku moc není,“ říkali.

To byla pravda, která mi dodala sebevědomí. K tomu přibyl i jeden praktický argument, že sopka se nachází v Atacamě, nejsušší poušti na světě. Je tam kvůli tomu minimální úhrn srážek, což má za následek, že ani ve výšce pod 7 000 metrů nejsou ledovce, jen sněhová pokrývka. I proto kluci říkali, že je to jedna z jejich nejúspěšnějších výprav a svým způsobem připomíná výstup na pětitisícovku, byť má vzhledem k nadmořské výšce svá specifika. A tak jsem na nabídku kývla a přemýšlela, jak to spojit s plány, které jsme se Sarah měly. U Expedition Clubu však platí podmínka, že průvodce si na výpravy může s výraznou slevou brát jen svého partnera. Nevztahuje se to na kamarády, přátele, známé. Sarah ale zase neměla peníze na to, aby si platila „výlet“ s cestovkou. Nicméně šéfové věděli, že jsme nerozlučná dvojka, a tak dali zelenou tomu, že když se k nám někde připojí a zbyde pro ni místo v autě, smí být součástí naší skupiny.

A já si byla jistá, že neodolá.

Zavolala jsem jí do Států. Vysvětlila situaci, že jedu na výpravu a oficiálně se k nám připojit nemůže, protože máme dvě auta po pěti lidech, do kterých se zkrátka nevleze. Ale bezprostředně u Ojos del Salado se tam už nějak nacpe, bydlení zařídíme. A tak mě nepřekvapilo, když se z druhé strany telefonu ozvalo, že se jí tato lowcostová verze líbí.

A že by jela.

Vzala si dalších pár minut, během kterých projela nabídky letenek, načež zahlásila: „Tak nejvýhodněji vyjdou přes Ekvádor.“

„Super,“ odvětila jsem lehce nechápavě a neutrálně.

„Takže jsem přemýšlela, že bych letěla o dva týdny dřív, než budete v Chile. Ty bys sem přijela taky a vylezly bychom na Chimborazo,“ sypala ze sebe.

„Na Chim..., co?“

„Na nejvyšší horu Ekvádoru,“ hned dodala.

Je to ikonická hora, měří přes 6 000 metrů a se svými zasněženými vrcholky je i součástí ekvádorského státního znaku. Vyšplhat se na ni musí být dozajista výzva i zážitek, ale já si to narychlo u telefonu neuměla ve své situaci představit. Tudíž jsem Sarah uzemnila: „Zbláznila ses? Já nebyla doma celou zimu, potřebuju si odpočinout, zase jsme nic nenaplánovaly. Nejsem sbalená,“ argumentovala jsem, protože jsem měla obavy z výpravy na onu sedmitisícovku, na kterou jsou potřeba i speciální duplexové boty s vnitřním skeletonem. Byla jsem rozbitá, zničená. Před měsícem jsem trajdala v Rumunsku, následně si střihla průvodcovské zkoušky a z nich hned zmizela do Švédska. Pořád jsem měla nalomenou ruku a před sebou další pouť. „Já prostě nemůžu za pět dní letět do Ekvádoru,“ řekla jsem racionálně.

Tečka.

Tedy za mě.

Sarah chápavě naslouchala, ale když jsem ji konečně pustila ke slovu, stála si i ona za svým. Že mě chápe, že se nic neděje, ale že ona nemá peníze, a tak prostě ze Států vyrazí do Chile přes Ekvádor. Neměla stálou práci, své projekty zvládala i na dálku, tudíž ji nesvazovaly žádné povinnosti. „Sorry,“ řekla jsem jen při rozloučení a zavěsila telefon.

Jenže jak je u mě obvyklé, semínko bylo zaseto a v hlavě mi to šrotovalo. Po dalších dvou hodinách jsem Sarah napsala, ať mi pošle, jaké má lety, že se přidám. A v duchu jsem si jen nadávala, že za čtyři dny letím, nemám nic nachystaného a držím se neurčitého plánu, že se budeme se Sarah skoro čtyři měsíce potulovat po Jižní Americe. A vyjma mé první expedice v Chile a pak na konci ještě druhé v Peru, o které bude řeč později, je celý itinerář bez konkrétních obrysů a plánů. Věděla jsem jen, že polezu do 7 000 metrů, k tomu jsem musela vézt lidem lana, mačky, karabiny... Vytáhla jsem obrovský duffle bag, do něhož jsem podobně jako do Nepálu všechno na poslední chvíli naházela, a za čtyři dny – 21. února – už jsem si lebedila v letadle směr Quito s tím, že se vrátím někdy v polovině června.

Dostala jsem svolení od Expedition Clubu, že můžu odletět. Klienti se sejdou na pražském letišti, kamarádka, která byla součástí výpravy, je „sesbírá“ a absolvuje s nimi cestu. Pro jistotu je u všech zájezdů po ruce ještě garant, který může i na dálku z kanceláře jakkoliv pomoct. A já věděla, že se s celou partou potkám až po jejich přistání v Santiagu.