Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zahradníkův rok (ukážka)

Karel Čapek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Zuzana Berešíková, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0194-7

Pôvodná publikácia

Karel Čapek. Spisy XII. Zahradníkův rok. Měl jsem psa a kočku. Kalendář. Československý spisovatel. Praha 1983. 392 s. Jarmila Víšková připravila k vydání, napsala vydavatelské poznámky a zpracovala vysvětlivky. Hana Kučerová napsala doslov. Ondřej Hausenblas, odpovědný redaktor. Ludmila Hejnová, technická redaktorka.

Vydavatelské poznámky

Ze tří knih causerií, fejetonů a novinových sloupků, které tvoří 12. svazek Spisů Karla Čapka, jediný Zahradníkův rok vyšel za života autora. Základem takto nazvaného souboru se stal dvanáctidílný obrázkový cyklus, zahájený v Lidových novinách 27. listopadu 1927 Zahradníkovým prosincem a pokračující pak v dalším ročníku týchž novin (1928), a to 15. ledna (Zahradníkův leden), 26. února (Zahradníkův únor), 25. března (Zahradníkův březen), 29. dubna (Zahradníkův duben), 20. května (Zahradníkův máj), 24. června (Zahradníkův červen), 29. července (Zahradníkův červenec), 26. srpna (Zahradníkův srpen), 23. září (Zahradníkovo září), 31. října (Zahradníkův říjen), 18. listopadu (Zahradníkův listopad). Pro knižní vydání byly jednotlivé měsíce zahradníkova kalendáře proloženy staršími tematicky příbuznými pracemi: z roku 1925 přibylo Jak se zakládají zahrádky (19. května), Požehnaný déšť (31. května), O krásách podzimu (10. listopadu); druhá polovina knižního znění — Holé stromy…, str. 102 — byla převzata ze sloupku Podzimní, otištěného 28. listopadu 1926, výměnou za původní závěrečnou část (viz dále pozn. ke Kalendáři). Z roku 1926 jsou i Pupence (2. dubna), O umění zahradnickém (25. dubna; úvodní časopisecký obrázek přešel v knize do první kapitoly, Jak se zakládají zahrádky), Semínka (23. července); z roku 1927 je pak Půda (6. února), Svátek (1. května), Kapitola botanická (7. srpna) a Příprava (6. listopadu). Nově byly připsány kapitoly: Jak vzniká zahradník, O zelinářích, O pěstitelích kaktů (vyšlo ještě krátce před vyjitím knihy 1. prosince 1928 v Pestrém týdnu) a O životě zahradnickém.

První vydání takto uspořádané knihy (s podtitulem „Pro poučení všech zahrádkářů napsal Karel Čapek a nakreslil Josef Čapek“) se objevilo v roce 1929; z téhož roku a z téže sazby je i vydání druhé. Za autorova života vyšlo ještě vydání třetí a čtvrté roku 1937; vydání páté a šesté z roku 1939 je již posmrtné. Další zjištěná vydání jsou: 25. — 30. tisíc z roku 1941, 31. — 45. tisíc 1947, desáté vydání 1957 (SNKLHU), jedenácté vydání roku 1959 (Československý spisovatel, spolu s Kalendářem), dvanácté z roku 1965 (SNDK), třinácté z roku 1969 (Československý spisovatel).

Autorova práce na přípravě knižního vydání se projevila i v menším počtu drobnějších úprav časopiseckého znění. Především byly odstraněny chyby (40 ribes aureum m. rubis aurea; 51 dloubat a plet m. … plevat; 52 hořec a rožec m. … a rožu; 80 Papaver nudicaule m. … medicale atp.), dále provedeny změny v hláskové podobě slov (věští m. věstí, čtverečním m. čtverečným, špižírna m. spižírna ap.), lexikální (86 Zahradník veliký čili pěstitel m. … pravý…; 60 pokud jde o nás, městské zahrádkáře m. … zahradníky, 40 za tohoto orchestrálního doprovodu m. … pochodu 101 Řepaři budují své krechty m. … hromady, řepné kraje m. řepové…; 59 Mělo by ještě zapršet m. … pršet), krom toho menší doplňky (53 je-li příliš zbabělý nebo příliš tlustý; 58 Ale jednou zas na obzoru zahlučí bouřky, dýchne vítr; 59 To byl správný májový deštík; 69 dosti velké a plné poupě; 113 ořezat vlky nebo potírat padlí) a škrty (66 extrakty, roztoky, mazání, lektvary, odvary a smrady; přežijí … téměř bez úrazu; 69 veliké množství lýka a štěpařského vosku a posléze zahradnický nůž; 73 Tu tedy se zahradník uchyluje rezignovaně onomu vyššímu řádu). Jediný větší škrt zasáhl místo o radách a přípravných pracích pro nastávající sezónu na str. 19 před větou „Hlavně bdi nad temperaturou“: „Pokud jsou zmrzlé cestičky, nech navézt do zahrady různý potřebný materiál.“ Výborný nápad; jen kdybych věděl, co tam navézt; snad cihly, nebo prkna, nebo fůru cementu; ale bohužel ničeho takového nepotřebuju. Vydání další přinesla drobné úpravy interpunkční (důslednější oddělování přechodníků), hláskoslovné (déšť, usilovně, hrnečku, stená), mluvnické (potřebuji m. potřebuju, soli m. sole), lexikální i významové (a sice opravováno na a to; 93 hrudkovité m. hrudovité; 95 Bruče tajemným uspokojením m. … tajeným…, 105 Vězte, člověče zahradní m. Věz…). Nepocházejí však evidentně z pera autora (leckde jde vlastně o špatné vykorigování), což potvrzují i zkušenosti z práce s jinými čapkovskými svazky. Z toho důvodu bylo za základ našeho vydání, v pořadí čtrnáctého, zvoleno vydání první.

Zatímco obsah i uspořádání Zahradníkova roku jsou jednou provždy neměnně fixovány autorem samým již v prvním knižním vydání a i textové rozdíly mezi časopisem, prvním knižním a dalšími vydáními lze celkem bezpečně identifikovat jako autorské či neautorské, u následujících dvou souborů našeho svazku, vyšlých až po smrti autora, tomu tak není. Podle Miroslava Halíka, bývalého a jediného vydavatele Čapkova díla před současnou edicí „Karel Čapek, Spisy“, jejíž součástí je i tento svazek, byly obě knihy pořízeny podle listinného souboru zachovaného v autorově pozůstalosti, v němž si Čapek třídil, doplňoval a korigoval materiál pro zamýšlené, nově komponované celky (srov. dále ediční poznámky k osmému vydání knihy Měl jsem psa a kočku, 1964, edice Klíč, Československý spisovatel, a k prvnímu i druhému vydání Kalendáře). Existenci tohoto souboru se nám však nepodařilo zjistit. V rodinné pozůstalosti, jejímž správcem a po smrti Olgy Scheinpflugové i majitelem je dr. Karel Scheinpflug, nalezena nebyla a není zachycena ani mezi čapkovským materiálem v literárním archívu Památníku národního písemnictví v Praze, kam má postupně přejít celý rodinný čapkovský archív. Podle sdělení vydavatelova syna dr. Tomáše Halíka není ani mezi pozůstalostí Miroslava Halíka. Nezbylo nám tedy než spolehnout se co do skladby a textu nově přibylých partií, dodatečně přikomponovaných, na jejich předcházejícího vydavatele a textové změny, které vykazuje srovnání knižního vydání s novinovým (ev. knižním) otiskem, akceptovat v převážně většině jako autorské. Protože Miroslav Halík nepatřil k autorům, kteří záměrně upravují autorův text, ale zacházel s ním pietně, mohou být texty obou dalších souborů víceméně považovány za spolehlivé.

Jak se zakládají zahrádky

Zahrádky je možno zakládati několikerým způsobem; nejlepší je ten, že se na to vezme zahradník. Zahradník vám tam nasází všelijaké hůlky, proutí a košťátka, o kterých tvrdí, že jsou to javory, hlohy, bezy, vysokokmeny, polokmeny a jiné přírodní druhy; potom se ryje v hlíně, zobrací ji naruby a zase ji uplácá, udělá ze škvárů cestičky, nastrká tu a tam do země jakési zvadlé lupení, o němž prohlašuje, že to jsou pereny,[1] naseje na příští trávník semínko, jež nazývá anglickým jílkem a psinečkem, psárkou, poháňkou a bojínkem, a potom odejde, nechávaje za sebou zahrádku hnědou a holou, jako byla dne prvého o stvoření světa; jen vám klade na srdce, abyste tu všechnu hlínu země denně pečlivě kropili, a až vzejde tráva, abyste si nechali přivézt na cestičky písek. Nu dobře.

Člověk by si myslel, že kropení zahrádky je zcela jednoduchá věc, zvláště má-li na to hadici. Záhy se ukáže, že hadice je neobyčejně úskočný a nebezpečný tvor, pokud není zdomestikována; svíjí se, skáče, vymršťuje se, dělá pod sebe spoustu vody a s rozkoší se hrouží do bahna, jež si takto vytvořila; načež se vrhne na člověka, jenž hodlá kropit, a ovine se mu kolem nohou; je nutno na ni šlápnout, a tu se vzepne a otočí se člověku kolem pasu a krku; zatímco s ní postižený zápasí jako s krajtou, obrátí ta obluda mosaznou hubičku vzhůru a chrlí mocný proud vody do oken na čerstvě pověšené záclony. Je nutno chopit ji energicky za hlavu a natáhnout ji co nejvíce možno; bestie zuří bolestí a začne rozstřikovat vodu nikoliv z hubičky, nýbrž z hydrantu a kdesi uprostřed těla. Je třeba napoprvé tří lidí, aby ji jakžtakž zkrotili; všichni pak opouštějí místo zápasu pomazáni blátem až po uši a bohatě zkropeni vodou; pokud se zahrádky týče, změnila se místy v mazlavé kaluže, zatímco na jiných místech žíznivě rozpukává.

Činíte-li toto denně, začne po čtrnácti dnech místo trávy vyrážet plevel. Je jedním z tajemství přírody, proč z nejlepšího travního semínka roste nejbujnější a nejježatější bejlí; snad by se mělo zasívat semínko plevele, aby z něho vypučel pěkný trávník. Po třech nedělích je trávník hustě zarostlý bodláčím a jinou neřestí plazivou nebo na loket zakořeněnou do země; chceš-li to vyrvat ze země, přetrhne se to hned u kořínku nebo to vezme s sebou celou hroudu hlíny. Je to tak: čím horší neřád, tím víc se má k světu.

Zatím se tajemnou přeměnou hmot změnily škváry cestiček v nejlepkavější a nejmazlavější jíl, jaký je možno si představit.

Nicméně je nutno vykořenit plevel z trávníků; pleješ, pleješ, a za tvými kroky se budoucí trávník obrací v holou a hnědou hlínu, jaká byla dne prvého o stvoření světa. Jen na dvou nebo třech místečkách vyráží cosi jako zelenavá plíseň, cosi jen nadechnutého, řiďounkého a podobného chmýří; není pochyby, to je travička. Chodíš kolem ní po špičkách a odháníš vrabce; a zatímco brejlíš do země, na angreštech a rybízech vyrazily první lístečky, než jsi se nadál; nikdy se jara nedohlídáš.

Tvůj poměr k věcem se změnil. Prší-li, pravíš, že prší na zahrádku; svítí-li slunce, nesvítí jen tak, nýbrž svítí na zahrádku; je-li noc, libuješ si, že si zahrádka odpočine.

Jednoho dne otevřeš oči, a zahrádka bude zelená, vysoká tráva se bude třpytit rosou a v houští růžových korunek budou vyhlížet nabobtnalá, brunátná poupata; a stromy zestarají, budou rozložité a temné, těžkých korun a plné trouchnivé vůně ve vlhkém stínu. A ty už nevzpomeneš na útlou, holou, hnědou zahrádku těchto dnů, na nejisté chmýří první travičky, na hubený rozpuk prvních pupenců, na všechnu tu hlinitou, chudou a dojemnou krásu zahrádky, jež je zakládána.

Nu dobře, ale nyní je nutno kropit a plet a vybírat z hlíny kamení.

Jak vzniká zahradník

Proti všemu zdání zahradník se nerodí ze semene, výhonku, cibule, hlízy ani štupru,[2] nýbrž vzniká zkušeností, okolím a přírodními podmínkami. Dokud jsem byl malý, měl jsem k otecké zahradě poměr vzpurný, ba i škodolibý, protože jsem měl zakázáno šlapat po záhonech a trhat nezralé ovoce. Podobně Adam měl v Zahradě Ráje zapovězeno šlapat po rabátkách[3] a trhat ovoce Stromu Poznání, protože nebylo ještě zralé; jenže Adam — stejně jako my děti — si natrhal nezralého ovoce a následkem toho byl z ráje vyhnán; od té doby je a vždy bude ovoce Stromu Poznání nezralé.

Pokud je člověk v květu mladosti, myslí si, že květ je to, co se nosí v knoflíkové dírce nebo podává děvčeti; nemá jaksi to pravé pochopení pro to, že květ je něco, co přezimuje, co se okopává a mrví a zalévá a přesazuje a řízkuje a ořezává a přivazuje a zbavuje plevele a plodnic a suchých lístků a mšic a padlí; místo aby přerýval záhonky, běhá za děvčaty, ukájí svou ctižádost, požívá plodů života, kterých sám nevypěstil, a vůbec chová se celkem destruktivně. Je potřeba jisté zralosti, řekl bych, jistého věku paternity, aby se člověk mohl stát zahradníkem amatérem. Mimoto je třeba, aby měl svou zahrádku. Obyčejně si ji nechá udělat od zahradníka z povolání a myslí si, že se na ni bude chodit po své práci dívat a radovat se z květinek a naslouchat šveholení ptáčků. Jednoho dne se mu stane, že sám vlastní rukou zasadí jednu kytičku; mně se to stalo s netřeskem. Přitom mu nějakou záděrou či jak vnikne do těla trochu půdy a způsobí jakousi otravu nebo zánět; zkrátka z člověka se stane zanícený zahradník. Jen drápek uvíz, a chycen je celý ptáček. Jindy vzniká zahradník nákazou od sousedů; vidí třeba, jak sousedovi kvete smolnička, a řekne si: Zatrápeně, proč by taky nekvetla mně? A to by tak hrálo, abych ji neměl ještě lepší! — Od těchto začátků zapadá zahradník hloub a hloub do této nově probuzené vášně, živené dalšími úspěchy a vybičovane dalšími neúspěchy; propuká v něm chtíč sběratelský, který jej pohání, aby vypěstoval všecko podle abecedy od Acaeny po Zauschnerii; později se v něm vyvíjí náruživost specialistická, která z člověka do té doby příčetného učiní růžaře, jiřináře nebo jiný druh exaltovaného maniaka. Opět jiní propadnou vášni umělecké a ustavičně přerovnávají, mění a přestavují svou zahrádku, komponují barvy, přeskupují trsy a vyměňují, co jim kde stojí a roste, štváni tak řečenou tvůrčí nespokojeností. Ať si nikdo nemyslí, že pravé zahradničení je bukolická[4] a meditativní činnost. Je to neúkojná vášeň, jako všecko, do čeho se pustí důkladný člověk.

Ještě vám povím, jak poznáte pravého zahradníka. „Musíte se přijít ke mně podívat,“ praví, „já vám musím ukázat svou zahrádku.“ Když tedy přijdete, abyste mu udělali radost, najdete, jak někde mezi perenami vyčnívá jeho zadní část. „Hned přijdu,“ povídá přes rameno, „jen co to tadyhle vysadím.“ „Jen se nevyrušujte,“ řeknete mu přívětivě. Po nějaké době to už nejspíš vysadil; zkrátka vstane, zamaže vám ruku a záře pohostinností praví: „Tak se pojďte podívat; je to sic malá zahrádka, ale — okamžik,“ povídá a sehne se nad rabátko, aby tam vyplel několik traviček. „Tak pojďte. Já vám ukážu Dianthus Musalae, to budete koukat. Hergot, tady jsem to zapomněl zkypřit,“ praví a začne se rýpat v půdě. Po čtvrthodince se opět vztyčí. „Aha,“ řekne, „já jsem vám chtěl ukázat ten zvonek, Campanula Wilsonae. To je vám ten nejhezčí zvonek, jaký — Počkejte, tady musím přivázat to Delphinium.“ Když to přivázal, vzpomene si: „Bodejť, vy se teda chcete podívat na to Erodium. Okamžik,“ bručí, „jen co tadyhle přendám ten Aster; on tu má málo místa.“ Načež odejdete po špičkách, nechávaje mezi perenami vyčnívat jeho zadní část.

A když jej zase potkáte, řeknu vám: „Musíte se přijít ke mně podívat; mně vám kvete jedna růže pernetka, to jste ještě neviděl. Tak přijdete? Ale jistě!“

Nu dobře: pojďme se k němu podívat, jak rok plyne.