Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Obálku navrhol Martin Melicherčík

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii 'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License'.

Ďakujeme digitalizátorom: Martin Hlauka pre Klasici.sk

ISBN 978-80-89278-19-0

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Andrej Sládkovič

(* 1820 — † 1872) bol básnik, literárny kritik a prekladateľ, predstaviteľ slovenskej romantickej generácie.

O diele

Marína – romantická lyrická skladba Andreja Sládkoviča, prvýkrát publikovaná v roku 1846 v Pešti pod názvom Marína, spevi Andreja Sládkoviča. O jej vzniku panovali rozmanité dohady, najpravdepodobnejšie však je, že ju básnik napísal v zime 1844. Jej námetom je autobiografický, reálny ľúbostný zážitok – láska mladého Sládkoviča k Márii Pišlovej, dcére Pavla Pišlu. Práve v jeho rodine dával básnik súkromné hodiny. Rodičia neskôr prinútili Máriu vydať sa za bohatého ženícha a zabudnúť na rojčivého básnika s neistou budúcnosťou. Táto sklamaná láska dala podnet na vznik pravdepodobne najznámejšej ľúbostnej skladby v slovenskej literatúre.

Sládkovičovu skladbu tematicky neukotvuje len motív lásky, jeho estetizmus sa prejavuje tiež tým, že v rovnakej miere ako ústredná téma (subjektívny vzťah k žene) sa nasvecujú aj motivické okruhy ako krása, mladosť, poézia, slovenská krajina.

Po prekonaní problémov s hľadaním vydavateľa, resp. so získaním dostatočného počtu predplatiteľov, aj napriek širokému čitateľskému ohlasu, nebola skladba odbornou verejnosťou (ktorú vtedy predstavovala slovenská romantická generácie) prijatá jednoznačne pozitívne. Požiadavka asketizmu a celibátu, celostné oddanie sa národnej veci, presadzovanie národných tém v literatúre, ktoré hlásali kľúčoví predstavitelia slovenského romantizmu (Štúr, Francisci a i.) stála v čiastočnom rozpore s oslavou lásky, pretože akcentovanie odlišných záujmov sa pociťovalo ako kontraproduktívne, priam škodlivé. Za Marínusa jednoznačne postavili Ján Kalinčiak, Michal Hodža, Mikuláš Dohnány, oceňujúc jej estetické kvality.

Skladba sa zakladá na cyklickom použití pevnej lyrickej strofy – využíva strofu podobnú sonetu, v ktorej však chýba jedno štvorveršie. Esteticky pôsobivý kontrast vytvára kombinácia artistnosti, umelosti a folklórneho sylabického verša.

Lyrická skladba má intímno-meditatívny charakter, na niektorých miestach vystupuje do popredia zjavný pátos, po ktorom sa opätovne vracia subjektívny tón. Vykresľovaný vzťah sa ustavične premieňa, vyvíja od subjektívneho individualistického ponímania k nachádzaniu jeho spoločenskej dimenzie. Dôležitú úlohu pritom zohráva vzdialenosť, resp. odstup od milovanej bytosti – lyrický subjekt do seba zahŕňa aj fyzické priestory, fragmenty krajiny, pretože aj tie vníma ako súčasť lásky, v závere sa vracia na zem, do reálneho sveta. Marína stráca svoje fantomatické kvality, už nie je vílou, ale opäť sa vracia do pôvodnej podoby ľudskej dcéry a stáva sa tak poetickým pomenovaním skutočnosti vôbec. Takúto autorskú stratégiu možno chápať ako pokus o vytvorenie syntetizujúceho vzťahu medzi individuálnym (láska, intimita) a všeobecným (národné záležitosti, spoločenské povinnosti).

Literatúra

KOCHOL, Viktor: Andrej Sládkovič. In: Poézia štúrovcov.Bratislava : Vydavateľstvo SAV, 1955, s. 86 – 202.

PIŠÚT, Milan: Romantizmus v slovenskej literatúre. Bratislava : Slovenský spisovateľ, 1974, s. 407 – 439.

Autor: Ústav slovenskej literatúry SAV [http://uslit.savba.sk]

Tento text možno použiť len na študijné účely. Viac informácii [http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/]

Pôvodná publikácia

1

Ja sladké túžby, túžby po kráse

spievam peknotou nadšený,

a v tomto duše mojej ohlase

svet môj je celý zavrený;

z výsosti Tatier ona mi svieti,

ona mi z ohňov nebeských letí,

ona mi svety pohýna;

ona mi kýva zo sto životov:

No centrom, živlom, nebom, jednotou

krás mojich moja Marína!

2

Ako vy, Tatry, keď oblak zlatý

na hory svoje hodíte:

tak ona duchom svojím mi šatí

tône života úsvite.

Ako vy tamhor’, božie plamene,

svetiel ste žriedla, fakle, korene:

ona blesk myšlienky mojej! —

Ako vy, večné svetov zákony,

harmónij božích čarovné tóny:

tak tá mne os, zenit, kolej!

3

Jestli sa city moje rozlejú

po srdciach v Tatrách žijúcich;

jestli ohlasy moje zavejú

kradmo do časov budúcich:

rodáci mojej duše, krajiny!

objímte obraz mojej Maríny

ľúbosťou svätých predmetov;

toho, čo spieva krásy dejiny,

nejali Lady rozmaríny,

on ľúbi ľúbosť všesvetov.

4

Krása je modla, ktorú rád vzýva

sám ten, čo tvorí čudesá,

na ňu sa s bradou odvislou díva

rab z divých brehov Gangesa:

Tam sa ti zjaví v Madony zrakoch,

tam v rozváľaných nebom oblakoch,

tam ti znie v Záboja spevoch,

tam ti ju stvorí dlátko Canovy,

tam blýska z hrsti Paromovi,

tam búri v morských výlevoch!

5

Nespievaj potom krásy velebu,

keď sa raz ku nej rozženieš,

zapri najvyššiu srdca potrebu,

so svetom svojím skamenieš!

Skamenieš? Ba nie! keď anjel devy

nezdúchne z teba zemskosti plevy,

čo vzývaš nad okruch chleba! —

Nie! keď ťa sláva tá neočarí,

čo svitá z mojej Maríny tvári:

Znivočíš aj svet aj seba!

6

Ohlasov týchto zvon neodkliaty

zo slona tvorí komára,

hlasov mohutných ohlas až piaty,

žobrák na prahu mocnára!

Ako keď vetrík v hradbách Devína

v šume slabučkom deje spomína,

ktoré má hromom hrmievať:

tak spevy tieto boja sa sveta,

že im svedomie slabé rozmetá,

ale — nemožno nespievať!

7

Z oblakov? Z veže zvoní hodina:

Čo zvoní? Nie pohrab smutný?

Čo zvoní? Či k poctám Hospodina?

Čo zvoní? Požiar ukrutný? —

Čas zvoní? Volá bližšie deň súdny,

v ktorom zanikne svet svetov bludný. —

Nuž zvoň! až hlas tvoj pokonný

zabije sa v bralách večnosti,

a v hlasoch mrúcich konečnosti

časov na pohrab zazvoní! —

8

Dolinou tmavou pokoj si chodí;

pokoj smrť je, tma smrti stín:

Príroda spí, nebom sa brodí

duch, blahého života syn:

Večerná, smutná hodina zvoní,

a dieťa hodín v spánok sa kloní,

ale večný nemretia syn

z očí smrteľných spanie vyháňa,

a vo večného zorách svitania

lieta svätým poľom vidín. —

9

Tajdite, noci! svet mi odstrite,

svet môj jasný haní mraky!

Slzu ostatnú bárs vycedíte,

slepé ste vy, moje zraky! —

Čo tie tmy kryjú? Tône osudov;

čo tajné zrakom, Rodina bludov;

no, ležte! Nad vás vysoko,

v svetlá tie svetiel, bleskov zákony,

a nad prírody mŕtvej opony

vzlietlo duše mojej oko! —

10

Nestojte, nohy! choďte horami

v ľúbosti géniov snemy!

Aj nocou rád bych byť medzi vami,

hory Sitna, tak milé mi! —

Nechcú ísť nohy — tá tma ich spína?

No, veď nohy sú zeme rodina:

Nuž stojte, kostí nosidlá!

Ale ty, posol mladistvej duši,

let tvoj závoje mrakov rozruší,

srdce, ty choď, ty máš krídla!

11

A prsmi môjmi znejú tíšiny

večerné v súzvukoch tajných,

v súzvukoch tajných znejú hodiny

ľúbosti tých nebodajných:

Ale žiaľ, podlosť zvon sveta bije

v tie nebies ihry a harmónie:

tak uspi ma, ty noc divá!

Veď je to kliatba ľudskej záhuby,

že mámenie a zem svoju ľúbi:

nech cit nebo aspoň sníva! —

12

Keď zvona hlasy z veže scendžali,

dolinu tichosť obstála,

svetlá nebeské hrať sa začali,

príroda celá zaspala:

a duši peknej pokoj sa zjavil,

že čas mohutný hrmot zastavil

podlostí ľudských rozbroja.

Ale ľudských je osud to duší,

že šťastie samo seba sa ruší

a niet v pokoji pokoja. —

13

Zakvitlé vŕby milo dýchajú

vône večernej čerstvoty,

blízke obloky dnu ich volajú

do devy peknej samoty;

tam ona stojí nad tichou strunou,

hľadí do svetlých nebies čalúnov

cez biele okna záclony:

Vtom pekné údy k sedadlu skloní,

ľúbezná struna čisto zazvoní,

hlas jej sa hne medzi tóny:

14

„Tam nad Sitnom hviezda letí,

na krídlach sa nesie zlatých;

neleť v kraje zemských detí,

sestra, zo zafírov svätých!

Zlúpi ťa svet z tých bohatých

bleskov tvojej vyššej slávy,

v prachoch svojich černošatých

nebeský tvoj cit zadlávi!“

15

„Spalo dievča, sladko spalo,

nevinnosť ho kolísala,

spalo ešte keď aj vstalo,

noc mu vo snách žitia dala:

Spala deva, spala málo,

obraz jeden ju zobudil,

srdce v túžbach zaplakalo,

cit sa do nej cudzí vlúdil.“

16

„Jak vy, moje milé kvety,

jak vy deň a noc som žila,

jak vy neznala som svety,

jak vy pre nič netúžila! —

Ruža, tys’ sa rosou zmyla,

že ti slnce tôňa cloní:

túžba cit môj zaclonila,

preto zrak môj slzy roní.“

Koniec ukážky