Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Kroje a svadba v Lopašově

Pavol Socháň

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Marková, Michal Garaj, Katarína Tínesová, Klaudia Miezgová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0674-4

Pôvodná publikácia

Pavol Socháň. Kroje a svadba v Lopašově. Společnost Národopisného musea českoslovanského. Praha 1905. 69 s.

Bibliografické poznámky

Pavel Socháň: Kroje a svadba v Lopašově

Na Slovensku v Nitranské stol.

Se 44 obrázky krojovými na 24 tabulích

V Praze 1905.

Národopisný sborník českoslovanský. Sv. XI.

Vydává Společnost Národopisného musea českoslovanského

Redakční komise: Jan Jakubec, A. Kraus, J. Polívka

V Praze 1905.

Nákladem Společnosti Národop. musea českoslovanského

Tiskl Alois Wiesner v Praze, knihtiskař České akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění.

Kroje v Lopašově v Nitranské stolici

Lopašov je slovenská obec u Vrbového v Nitranské stolici, čítající dle úřední statistiky z r. 1900 obyvatelů 975.

Kroj v Lopašově je onoho rázu, s jakým setkáváme se v okolí Trnavy, avšak od tohoto liší se několikerými odchylkami, kterými vyznačuje se celá skupina obcí, jako: Lopašov, Chtelnica, Dechtice, Naháč, Nižná, Rakovice, Borovce, Dubové, Malé Kostolany, Zákostolie, Radošovce, Dubovany, Veselie. Asi do r. 1850 mužští v obcích těchto nosili se „svetlo“ t. j. nohavice, prusel a kabát bleděmodrý. Dědiny na horu nosily se podobně a nosí se tak i doposud. Totéž je kolem Váhu od Piešťan na horu a dolů. Avšak od Lopašova dolů k Trnavě bylo již všechno mužské šatstvo i ženské svrchní čierno a tato móda pronikla i do Lopašova. Před tím ženy vyšívaly svoje „stroje“ méně, teď čím dál, tím více. V Lopašově ženy rozličného věku zachovaly také kroje rozličné módy, které ve sváteční dni hlavně do kostela oblékají. V truhlách zachovaly si ženy i kroje staré, z XVIII. století, v nichž se však dnes již ani staré babky neukazují, aby se jim lidé nevysmáli.

Nemluvněti ovíjejí bříško fáčikom, aby se mu nevydulo, oblekou košielku s krieslom a dají mu čepec na hlavu, zabalí do povinku (do zlamice = hlavnice) a šnôrkou stahují.

Když má rok, oblekou mu šatky: driečik s rukaukami a sukničku v celosti, košielku, děvčátku s fódrami, chlapci s rovnými rukáviky, a oboje pohlaví dostane fertušku. Když počne děcko běhat, dostane čižmičky. V třetím roce děvče obdrží ručníček, chlapec širáčik. V pátém roce chlapci dají gačky (gaťky), prucel; děvčeti rubáčik, sukničku, prucel, zásterku a pak nosí se již jako odrostlí.

Mužské kroje

Úprava vlasův. U chlapců (mužských) je účes zcela jednoduchý a všude na Slovensku běžný. Vlasy nedřív do kola ščesú sa dole, „v pravo nosa“ (rovno nad nosem) předělí se pútec až na temeno, obě strany začeší se na spánky a za uši. V týle zastřihují se rovně s ušima a krky se vyhálajú (vyholí). Vlasy přistřihují si jeden druhému. Mladší pokolení střihá si již „na krátko“. Staří česávali si vlasy na lastovice (na lastovičky = vlašťovky); pomastil si vlasy (vepřovým neb husím sádlem, některý i mýdlem), přední vlasy sčesal dolů po spánku na líce, tu je rukou přidržel, stočil nazpátek a konce za ucho založil tak, že to zobrazovalo podobu vlašťovčí hlavy.

Vousů nenosí ani sedláci ani řemeselníci. Holí se každou neděli ráno a to každý sám sebe. Břitvy mají každý svoje a sami si je ostří. Když šohaj přijde z vojny s vousy, hneď je doma shodí. Ženy nemají rády muže s vousy. Který manžel nechá si byť i jen bakombart, již mu žena domlouvá, aby si jej sholil.

V Dubovanech, půldruhé hodiny od Lopašova vzdálených, nosí již všichni mladí vousy.

Košele mají dvojí: se širokými a s úzkými rukávy. Rukávy jsou vlastně na obou stejně široké, ale ony jsou na zápěstí otevřené, tyto uzavírají se liencí. Na prsou je prostřižen rozparek, punt, pod kterým zevnitř přišita je podšívka z koudelného plátna, aby bylo na prsou tepleji, též aby se vrch nedral. Na levém boku na puntě je podšívka otevřena, aby si tam něco mohl uschovati (fajku, peníze). Hrdlo ovíjí úzký obojek, ház (házik) zvaný, pestře aneb i jednobarevně vyšívaný, okraj nese z nití šité zúbky. Háziky svazují čtyřmi tkaničkami, žinkami. Nejprv sváže vrchní z házika, potom na pravo spodní z podšivky a spraví z každé žínky slučku tak, že potom visí na prsou čtyři slučky ve dvou hromádkách vedle sebe. Mládenci nosí žínky červené, ženáči s počátku, pokud je znosí, červené, pak již jen bílé. Žínky považují za ozdobu a proto vykládají si je na prucel. Rukávy jsou přišity pod ramenem, kde jsou k životu priscinkované. Mládenci nosí tenké košele dólčové, vyšívané na ramenou a kolem rukou při spodu žlutým a černým kamrholom (Kameelhaar) aneb žlutým hedvábím.

Konopné košele vyjma lience nebývají vyšívané, ale mládenci nosí je zarábané (protkávané) červeným. Košile z domácího plátna není bílá, ale režná (barva surového konopí, konopná). Košile zatahuje se na gatě, ale v práci, když je horko, si ji vyhrne. Košil mívá jednotlivec: všedních 5 — 10, lepších nových 2 — 3.

Gace jsou dlouhé z konopného plátna z povesna aneb z koudelného, z tohoto pouze do práce. Skládají se ze tří kusů: po jednom na každou gacu a klin, aneb, když chce míti gace široké, jak to dříve nosili, musí míti též po jednom nadšivku z každé strany. Gace přivazují se motúzem přes liemec. Okolo spodku obšity jsou meštérkou, sváteční pak dvojkou; na okrajích visí strapce. Mládenci dávaji si z pýchy gace za sáry čižem upravené na holubov tak, že v předu jsou založeny a vzadu dolů padají, avšak když je zima, aneb ve všední den, zastrčí je celé za sáry. V létě, když je horko, vezme do kostela dvoje gací, sváteční na vrch; taktéž, když ho z práce odvolají někam k pánům, rychle navleče na všední gace ještě jiné čisté gace, ale když se vrátí, shodí vrchní a chodí ve spodních. Gatí mívají obyčejně tolik, co košil.

Nohavice (= kalhoty) nosí nyní úzké, uherské z černého sukna černě šňúrované, před tím větším dílem „svetlé“ (bledě modré) na světlém. Šnóry nosili mladší široké, starší úzké, teď nosí je stejně. V předu rozstřiženy jsou dva vačky, mezi nimiž je veko (šlic, rozparek); vačky od spodu zakrývají fertušky. V pasu kolkolem je liemec, abo obojok, přes který se remeň protahuje. Mezi nohama je rozkrok. Nohavice přitahují se ku šlapě (chodidlu) strmeňom, podnožkou, pouze na jedné straně přišitou, druhý konec omotá se kol nohy. Aby nohavice na nohách rovně stály, vkládají se na kolena podložky (katalafóty = katona foltok). Šnoruvání je pod vačkami ornament, a dolů nohavicí též se táhnou šňúry. Nohavice podšívají se flanelem aneb barchetem, chudšímu stačí i plátno. Na nohavici vejde se sukna 1 loket — 3/4 lokte. Nohavic má jeden 5 — 7. Hotoví je slovenský krajčír. Šnuruje „z hlavy“ aneb přetiskuje na sukno prodírkované furmy, které pak ještě křídou „vypisuje“.

Chlapský prucel je z 1/2 lokte sukna ušit, ale nosili též damaškové květované. Nemá žádného obojka. Zapíná se na 8 — 10 gombiček (knoflíčků). Vačky jsou též gombičkami vyzdobeny. Mladí chlapi nosí prucle šnoruvané a s vybíjanými cipkami, do kterých jsou ringle „zabíjané“. Prucel stojí 3 — 4,50 zl. Mívá jich jeden 2 — 3. Nosí se od nepaměti. Žinky z košile vykládají se na prucel tak, že z košile pouze háčik a obojek vykukuje.

Lajblik má na zádech kvet, ostatní je šnoruvačka; okolo ramenou, okolo spodku a na předku okolo dírek; podobně rozloženy jsou také cipky (krajky). Předek na lajbliku je z jednoho kusu, chrbet ze dvou. Potřebuje se na lablik 1/2 lokte sukna.

Kabát. Na prucel nebo lajblik oblékají kabát, který se již ode dávna nosí. Kabát má chrbet, predky a rukávy. Na předku jsou klopy na prsou, na bocích vačky, kolem hrdla obojek nebo goriel uzoučký z krajek. Chrbet může býti z jednoho kusu, ale i ze dvou, rukávy každý ze dvou kusů, ale i z jednoho. Kabát nemá záhybů. Na chrbtě je kvet, pak šnurování okolo spodku a v předu, kde se spíná. Vysekované cipky okolo krku a kolem do kola kabátu; na rukávech jsou výložky. Důležitou výzdobou kabátu jsou gombíky, ktrých je 36: v předu v řadách, na klopech a na vačkách. Knoflíky jsou olověné. Kabát potřebuje 1 a 1/2 lokte sukna černého a stojí úplně hotový 4,50 — 8 zl. Jednotlivec mívá 2 — 3 kabáty. Kabát rovný je do práce bez cifer (ozdoby), nosí se jednak v zimě, jednak v létě. Slovenský kabát je krátký ke spodkům, ale už vyšel z módy. Ženské nosí kabáty s pintňou.

Od nedávna přišel do módy bekeš, neboli dlhý kabát zvaný. Dlouhý je po boky a jde dole do špice. Bekeš je ušit ze 1 a 3/4 lokte černého sukna, skládá se ze dvou chrbtů, dvou předků ze dvou boků a ze dvou šosů. Goriel je široký preložný: lámaný goriel. Šňurovaný květ leží od shora dolů, opačně než při kabátě. Bekeš má v předu 5 řádků gombíků a na pravo od každého gombíku má květy. Knoflíky jsou pletené; v předu je jich 5 a v zadu nad faldy 2. Bekešů má jeden mužský 5 — 8. Nosí je také ženské.

Kytla je kabátové formy, ale sešita z „mechového plátna“ (z „podlej [špatné] kúdele“), nemá obojku, zapíná se na gombíky jako kabát. Je podšita plátnem a sahá přes pás. Stojí 60 kr. — 1 zl. Bere se do těžké práce, neb je pevná a když se i roztrhá, není jí velká škoda.

Halena je z bílého sukna, dlouhá až po kotníky. Od krku dolů v zadu visí na ní hazucha, kterou v dešti přehazují si přes hlavu. Co pokračování hazuchy zahýbají se v předu po celé délce haleny úzké závinky. Na závincích na prsou zaplétají švihlemi remence na obou stranách po jednom kousku a zapínají remenem z pravého boku do pracky. Každý remenec je na čtyry švihle proříznut. Sukno na haleny zove se halenčina (halenné súkno, huňa) a dělají ji nejvíce v Skalici. Haleny tyto však zovou senickými proto, že je šijou v Senici halenári, též se zovou brezovskými a vrbovskými (šité na Brezové a ve Vrbovém). Haleny neoblékají se do rukávů, pouze do práce v zimě nebo v dešti, ale tu je v páse stahují řemenem, motouzem nebo povříslem. V zimě za deště oblekou si ji na kožich, aby nezmokl.

Před tím nosili kabanice z bílého sukna halenového, vyšňůrované jednoduše černou pospolierkou, téže formy, jaké podnes nosí se v okolí Brezové.

Nejnověji nastala guba s kapucou, která visí pod gorielem. Po většině jsou ze šedého sukna, ale jsou také bílé a černé. Guby mají v předu kolmé vačky, do kterých se ruce vstrčí, a tak se guba přitáhne k sobě. V zadu spíná se zápinkou. Ženy haleny ani guby nenosí. Kupují je na trzích, hlavně ve Vrbovém, v Senici a v Brezové.

Kožuch obléká se na prucel. Staří nosí biele kožuchy, mladší pak pouze mädové (mädovce). Sahají po boky. Okolo hrdla přišit je z černé ovčí kůže prém (tedy ne goriel, kterým je jen tehdá, když se dá vzhůru pozdvihnouti). Černou beránčinou jsou olemovány u kožicha také rukávy a spodek kolem do kola. Kožich vačků nemá, jen okienka, t. j. průřezy k podšívce také beránčinou obložené, pouze aby se do nich mohly ruce vstrčiti. Knoflíky a zápinky upleteny jsou z jirchy. Kožichy pucované jsou barevnou jirchou (irchou), zvláště na zádech jest velké pero ornamentálně vykládané. Kožichy dělají a prodávají blanári z Modry, Trnavy, Nov. Města a z Vrbového. Stojí 12-13 zl.

Bez rukávů kožich: prucel kožušený nosí jen málokdo.

Menték býval kdysi dlouhý až po paty, ale měli také krátké přes boky. Menték je z tmavomodrého sukna se světlemodrými šňúrami podšit bílou beránčinou, ale límec, předek a okolo rukou je olemován kozinou nebo černou beránčinou. Mladý ženich šel v mentéku na sobáš (ke sňatku), když neměl, vypůjčil si. Dnes muži již nenosí mentéky a je tomu již tak dávno, že jich ani nepamatují.

Obuv. Nejstarší známá obuv v Lopašově jsou bóty, za nimi přišly čižmy a naposledy nastoupily štible. Krpců zde již nikdo nepamatuje.

Bóty šijí ševci. V některých okolních městech žije větší počet ševců, kteří po svém spůsobu zhotovují bóty a stali se pro tento svůj ...

Konec ukázky