Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry

zlatyfond.sme.sk

Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Obálku navrhol Martin Melicherčík

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii 'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License'.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Miriam Mládková, Peter Krško

ISBN 978-80-89278-15-2

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Martin Rázus

(* 1888 — † 1937) bol básnik, prozaik, dramatik, publicista, politik — kritik pomerov 1. ČSR a kňaz.

Pôvodná publikácia

Martin Rázus. Bača Putera. Matica slovenská. Turčiansky sv. Martin 1934. 234 s. Andrej Mráz rediguje.

I

Blesk? — Nie je pes, a verte, ani vôl,

lež poctivý kôň… Niekdy vzácnym bol,

strunistých nôh a nedostižný v cvale.

Veľký pán si ho vradil do maštale,

livrejný sluha leštil čiernu srsť —

a cukrom chovala ho jemná hrsť,

dlaň mäkká, vonná hladila mu šiju.

Vhupla naň dáma? Hrdo niesol si ju,

až hraly žilky — ihral každý sval,

keď preberajúc do diaľ zarechtal…

Však zašly časy — ruže na horách:

pán v Monte Carlo, v panstvo udrel krach,

a márnym údiv, márnym des i fuky,

šiel plnokrvný kôň náš z rúk do ruky,

i poznal v gazdoch veru všaký hyd.

Do fiakra ho kúpil starý Žid,

keď zodral ho — poď, — dal mu kantár nový,

na jarmoku ho predal sedliakovi.

Tu poznal, ni kôň nikdy nevie dosť,

a prešiel ťažkou školou na starosť.

Hej, poznal — cviky drúkom ako svištia,

a z náboženstva — Pána Boha, Krista,

až sekalo to v krížoch bôľne — oh!

Lež Boh je dobrý — keď už letel s nôh,

z ľútosti — skoro len tak za vera —

vzal si ho bača, Adam Putera,

vraj môž’ byť z neho niečo v dobrej paši!

Od tých čias tu sa pasie, na salaši,

v strapatých horách. Čo si lepšie priať?

So všetkými je dobrý kamarát,

i s ovcami, i s kudlatými psisky.

Zabudol rúče žitia na útisky.

Už nesčítať mu ľahko všetky rebrá,

len z čiernej srsti kmitá posyp striebra:

niekdy bol vraný — teraz Sivko je!

Jak človek, i kôň príde na svoje…

Nuž prišiel i on. Po tom behu rezkom

zbudlo mu meno, hoc viac nie je bleskom,

pomaly ťahá voz, keď nezve hrant,

nadol v ňom syr a nahor proviant.

Len kedy-tedy iný náklad vozí,

tu paroháča, tu zas dve-tri kozy,

jak prialo šťastie — lovcov svätá ctnosť.

I teraz tu sa baví spoločnosť:

pán farár, rechtor, notár z Kadlubian,

i chýrny jáger Kalčo, zvaný Ján,

čo medvediska vykopať chce v zime.

Pri vatre práve plnú fľašu tríme:

— Na dobré zdravie! — Na váš úžitok! —

a zlo-lo-logá hrdlom žhavý tok.

— Eh, bohuprisám, to už dodá vlády! —

vypne sa Kalčo. Jak Blesk, tak je mladý.

Zažil si svoje, prežil tri ženy,

i oplešivel a je — blažený,

ak fajka dymí, fľaše kmitne svit.

Hoj, vie sa ten chlap ešte zanietiť

od pevných piat až hlavy do temena,

i mykne fúzmi, čo má ani mrena,

pýr sadne v tvár — zrak šibne sokolí,

keď čierny Kastor vedľa zaskolí.

Kadečo jak päsť — iste poviete,

však on ho nedá za nič na svete!

I teraz pohľad radosťou mu plný,

jak šteňa medzi psy tam na úslní

sa vyťahuje. Blesk ho oňuchá,

či pošepne mu čosi do ucha?

Na pažiti sa spinká presladko.

A Kastor ani dobré dieťatko,

prižmúri očká a zas pootvorí,

s rozkošou pije vzduch, čo dýšu hory,

naslúcha hudbe vôd, čo hrá jak on chce,

kým kdes’ hen z grúňa hrkotajú zvonce.

Vrzg? Na kolibe dvercia priviera

chlap ani jedľa, Adam Putera.

— Nuž daj Boh šťastia! — a na porisko

valašky vzprie sa — mocný chlapisko

u panstva, ktoré víta v božom mene.

Vlasy jak žúžoľ, čerstvo namastené,

oči jak oceľ, húžvou sval na sval,

jak by tie bralá päsťou drviť mal.

Klobúčik nabok, zdobný granátkami,

opasok, kapsa, remeň — blancier samý,

krpce, ak hne sa, hrknú podkovou.

A oheň práska vatrou hotovou,

vôkol nej panstvo, veselé už — haj!

— Eh, tys’ to, bača? Pane Bože daj! —

zazdravkajú si a reč hneď je sporá,

vravia, až hlukom ohlási sa hora,

chichotom — zdá sa, — hrebeň jej až sinie,

jak hodujú si hentam na čistine:

krehunký farár, s pohľadom jaks’ mdlým,

okrúhly rechtor, s pekným podhrdlím,

i fuzáč notár, mládenec bez hán,

a slávny jáger Kalčo, zvaný Ján,

i prikývnu, zas hádajú sa o vec.

Medzi nich vhupne bača, mladý vdovec.

Mal ženu jak lusk, krásnu ani dámu,

však pri pôrode tak rok umrela mu,

nuž čože robiť z duše otrasy?

Pochoval Hanu — novú hľadá si.

Veď čo by vyhral, hoc by smútkom klesol?

Radšej si zajde do dediny pre soľ,

posedí v krčme, potom v dúpku skoknom

nakukne niekdy do rechtorov — oknom,

či Hanka spí a či ju prikryť načim?

Ak áno — tak ju poprikrýva dačím.

Však dievke česť a žiadna pohana!

Je verná v službe a dá na pána.

Lež o tom — potom!

— Adam, bača, čuješ? —

rečie pán rechtor, — a nás prenocuješ?

I jáger Kalčo zrakom zakosí:

— Vyjdeme so psy ráno za rosy…

— Nuž, — Putera sa najprv s fľašou laská,

dohánu pakle strká do opaska,

— či prenocujem? Bohuprisám, že či?

Pán rechtorko, ba načo také reči?

Len soženieme, pôdoj odvarím si

a najeme sa, páni, z plnej misy.

Halušiek chcete? — Chceme, keď nám dáš!

— Dám, akých nejel ni kráľ Matyáš.

Len poshovenia, ako chleba smidu.

Hľa, večerí sa! Už i ovce idú…

A ozaj hrkot s grúňa čuť vždy väčšmi,

kým zazoria sa bralá medzi rečmi,

s hôľ rozkydaných ťahá dychom chlad,

silnejšie hučí v diali vodopád.

Končiare hádžu tôňu na dolinu,

i vatra má už farbu celkom inú,

nálada lovcov stúpa zvesela…

Tri veľké psiská zrazu dotrielia,

jak gule snehu váľajú sa nadol,

kde Kalčov Kastor na pažiť si sadol,

farárov kopov ostro jastrí zrak,

rechtorov vlčiak zavyje jak drak

a vypne chrbát notárova doga.

Pán notár ešte práve z fľašky logá,

blkoce vatra, vôkol tínom-tánom.

O tom je reč, kto v obci väčším pánom —

krehunký farár, s pohľadom jaks’ mdlým,

okrúhly rechtor s pekným podhrdlím,

či fuzáč notár, mládenec bez hán?

— Najväčším pánom ja som z Kadlubian! —

bijú sa v prsia jeden, druhý, tretí…

A tu pes na psa ani strela letí,

ovce sa rúče do košiara sypú

a starý Kalčo nedá pokoj vtipu.

— Počkajte, páni, — bafká vážne Ján, —

najväčším pánom obce Kadlubian,

ak chcete vedieť, hneď sa to tu rieši:

nechže ten, koho pes je najmocnejší!

Dobre, ha? — Dobre! — A ty čo na to,

Adam? — Nuž čo ja? Rada nad zlato!

Lež dnes tu všetko prebačujem stojky.

Odpusťte, páni, opatrím si dojky!

Pod ovce sadnúť nie jak ku kravám…

— No, pristávaš aj ty, čo? — Pristávam!

Kým bača berie ovce, ktorá dojná,

pod košiarom sa rozzúri psia vojna.

Zvedavo fľochnú bodrí valasi,

i honelníci sboka stoja si.

Len končo Blesk sa jaksi divne chová,

baví ho — ľaľať — hlava rechtorova,

vlasatá, bujná, hoci šedivá.

Díva sa na ňu, zerdžiac, zadíva,

jak trávnatým by kopcom ona bola.

V zraku hrá, v ušiach strihá dobrá vôľa,

a slintá huba — ňuchá sladkú vňať?

Vtom skočí… — No — no, bysťubohu, stáť! —

okríkne rechtor koňa, až sa schveje.

Blesk počúvne, keď vidí, aj tak zle je,

pekelný brechot bralá rozšteká,

nuž, odtiahnuc sa, erdží zďaleka,

jak by sa chechtal na tom klbčovisku.

Po zemi živá hrča — pes na psisku

svíja sa, zmieta, vyje v besnom vzdore,

raz bieli sú a hneď zas tmaví hore.

Zahraj a Lapaj s krepkým Dunajom

nedajú salaš len tak v prenájom

hocakým prišom, panským ešte k tomu.

— Prichýlime ich? Vyhryzú nás z domu!

Získajú baču a sme hotoví!

Ísť svetom, či dať sadlo šarhovi?

Ih, sto striel! — a už udrú v bodrom duchu

vyskúšať zuby tamtým na kožuchu:

— Čo ty tu? A ty… a ty… a ty, priš?

Praceš sa, pankhart, domov? Odkúriš?

Kto rozumie, ten iste čuje z jarku:

vy chcete azda požrať našu psiarku?

Ih — hav, hav! Však vtom schopia sa i tmaví,

vrhnúc sa srdno biele na ohavy,

hoc na ich hrdle ostré bodľáče.

Kto dostal v klbku, nabok odskáče,

oblizne krv a zas sa besne vrhá.

Už jeden druhý dotrhaná mrha,

a nedá sa, a zubáľami češe.

Brechot len stúpa, už i hora breše,

i mesiac, čo sa dvíha zpoza hôľ,

na všetky lásky dneska zabudol,

a rafe… Lovci v to zas: hala-hala!

— Pozrite, jak môj toho Dunča váľa.

Hej, to je vlčiak! — Čož! Lež kopov môj!

Hľaď, už je hore! To je pes na boj!

— To veru! Však mu Zahraj črevá zmogá!

Lež hľaďte, jak sa perie moja doga,

smetie ich, hoc sa rútia so troch strán!

Najväčším pánom ja som z Kadlubian!

— Eh, už ti leží! — Pánom ja som! - Ba ja!

Vtom bača, keď už brešú aj tí traja,

schytí kyj, tvrdé popľuje si dlane:

- Eh, bysťu, však mi už psa neostane! —

zatočí drúkom, pustí ho, až zsviští.

Už iba Zahraj zbudne na bojišti

a drobný Kastor. Ostatný sú vbok,

ten kožuch sšíva, onen rovná krok,

kým lovci kričia: — Beda, jágre, beda!

Tvoj Kastor v ťahu! — Ó, nie! Ten sa nedá!

A ozaj druzgoň s brechom do sto striel

pristúpi psíča, obhrýzť by ho chcel,

však keď si myslí — porúča už, štverák,

zavesí sa mu jaksi na pažerák

pod obojok, hoc pichá ostrým koncom.

Opála Zahraj, ani krava zvoncom,

zúrive driape, prudký na žlči.

Vtom padnúc na zem — desne zachrčí…

— Hej, chlapci, zle je! — zhučí po hore.

Pysk rozzäviť ver’ musia potvore,

bo Zahraj jakživ nepreskočí brázdu.

Trasúc sa, Kastor ľahne k nohám gazdu.

A hrdo mrká Kalčo, zvaný Ján:

— Najväčším pánom ja som z Kadlubian!

A vatra blčí, sova húka z hory,

v tajomných výškach blysnú meteory,

pri haluškách sa hmká ospalo:

— Len keď sa ešte horšie nestalo!

A bača núka — jedlu žiadna hana:

— Prinesiem, páni, ešte do vahana!

Len jedzte!… Tu mu starí hriešnici:

— Veď keby to bol baran v žinčici!

— No, daj sa svete! — Adam na to: - Bude!

Však na salaši nemám. Ani v sude. —

A keby, páni, vám by iste smrdel!

— Nuž najď si! — Nájdem do rána, hoc kŕdeľ!

— Na, tu máš zlatku! — rechtor vyhlási,

keď chvatne ho vtom čosi za vlasy:

— Tí, tristo bohov! — Smiech sa rozhúda.

— Veď je to, Adam, tvoja obluda!

Blesk! — zaženie sa na koníčka vzteklo:

— Čo som ja — šop, ha? Ideš mi ho v peklo!

Ten pochopí, až zreve naňho: — Coki!

A lovci? Tí sa chytajú až v boky.

I valasi, i drobný honelník…

— Nič to, pán rechtor, Blesk má taký zvyk…

vyvráva bača. — A kto za zvyk môže?

— No, dobre, Adam, daj sa ty svliecť z kože!

Však šticovať mňa, tvojho rechtora?

— Veďuž-veď, pôjde so mnou, potvora!

I hasne vatra. Chasa stará-mladá

tam v kolibe sa rúče poukladá.

Zapíli chrapot. Kams’ sa poberá

len bodrý bača, Adam Putera,

kým mesiac pláva po nebeskom štíte:

— Dobrú noc, páni! Ráno nezaspite!!

II

Na koni so psom stúpa bača náš,

a sladký mier sa spúšťa na salaš,

jak si tam stojí v kúzle svetla, v taju,

ramená hôľ ho azda čičíkajú.

I ovce spia. Ak hľadíš, povieš — skaly,

v košiari tak si pekne políhaly.

Ak shrkocú, len sny ich zbadúria.

Maco? Ten nejde — má dosť hafuria.

Psi nevetria a mali chvíle horké.

Dva bieli ležia na poriadnej svorke,

kým panskí strážia vatru, pokým horí,

a tiež sa idú oprieť kade-ktorí.

Už iba bystrín hučí žaratok

a počuť chrápať dvoje prasiatok,

čo chová Adam z takých kučernatých,

to zabiť, to zas predať na Všechsvätých.

I chrapkajú si. Lež čo prasiec pár?

V kolibe, tu je v práci cirkulár!

Po toľkých škriepkach nasníva sa toho,

a zjedlo sa, i vypilo sa mnoho,

nuž blysnú v duši všaké obrazy.

Kalčo? Zrie zas, jak Kastor víťazí,

hoc berú si ho psiská jak ľvi sboku.

Farár? Predáva býčka na jarmoku,

jedná sa, pritom s dobytčaťom mazne.

On to má radšej, ako všetky kázne,

bo na hoviadku prírast jaksi sporší,

kým ľudu čím viac kážeš, tým je horší…

Rechtor? Pán syn mu má prísť zďaleka,

nuž prasiatko mu on sám vypeká,

a ružový už úsmev na pekáči,

len kujon — nejde! To ten vahan tlačí!

A fuzáč notár snije tiež, jak vie,

on takto rád má krajšie pohlavie,

nevestu Evu už, hľa, drží, už…

keď, kdesi-čosi, prikvitne jej muž!

— No, tu máš — dať ujsť takej laňke mladej!

I vo sne zle, ak ostane len nádej,

kto zachrapká, kto tichúnko sa sčúši

kravičkou božou v jarku na lopúši…

Adam? Ten, bysťu, inakší je chlap,

on radšej nespí… Pohne koňa v trap,

čo hoc je v rokoch — nesie, bohuchvála!

Za nimi Dunaj po doline cvála

pomedzi sihlu, skaly našedé,

tu ani sudy, tu jak medvede…

V hore sa veru stretnúť s všeličím

pod tajným chvojím — bujným rebričím,

nuž pobehne, i pobaví sa trochu,

i zabreše, zas oblíže si knochu,

a počká pekne na tých v rezkom stupe.

V šumiacich vodách mesiačik sa kúpe,

lež bača Adam, čo sa toho týka,

vie, čo sú gajdy — no, nie romantika,

jemu je jedno — bralá-nebralá,

len by sa duša k čomus’ dostala —

či po brvne už a či po íverke.

Má na Šuňavu, — však prv ku frajerke,

jej obrázok mu jaksi v srdci dlie.

Nesie jej hrudku syra v cedidle,

azda mu takto skorej uverí.

Ak netreba jej — dá to materi,

a dcéra poslúchne, čo radí mať…

— Tak na fašiangy môžme sa i brať, —

ak nezlapá ma žandár, neposadí…

No tak, či netak — nieto inej rady! —

húta si Adam: — ináč žiť len kára.

Chceš trochu tepla — trafíš na notára.

A svoje je len svoje, páper z husi,

i vybiješ to, milovať ťa musí,

ostatné, pravda, vždy je u Boha!

I menuje sa, ako nebohá,

tá bola Hana — Hana je i táto.

A rechtorka je pre ňu dobré dláto,

ona jej iste do tej hlavy vdlabe,

čo treba vedieť v domácnosti babe.

Dievka je driečna a má dobrú školu.

A nepríde mi ani na dlaň holú,

i chalupa je, jest i niečo rôľ.

Chlieb, ten má istý: vyžijeme z hôľ…

vypráva si, i druhom. — Od tej jari

je, pravda, v hneve so mnou rychtár starý.

Raz hrniem s kŕdľom — Boh ma nestrestá?

do cesty vhupne jeho nevesta,

ancikrist! Dunaj, ty vieš jak, i kde to!

— Hej, Adam, bača, aké bude leto? —

nakrívi hubu, oči naškerí.

— Eh, — reku — strela tebe v materi, —

zahrmí vo mne, zrakom zmeriam suku:

Chceš vedieť, Zuza? — Chcem! — Nuž vystri ruku!

A ona, že ja v zmätku nejakom.

Prasknem jej jednu na dlaň kyjakom,

— na! Pamätaj to aspoň do utierne!

Ak očernie ti, Zuza, bude čierne…

Ak zmodrie, nuž — jak oko v tvojej hlave.

Ak ozelenie? Bude zelenavé,

vieš?… Bolo z toho! Rychtár: — Pôjdeš, pliaga!

No, dobre, ale kto tak mlieko skľagá?

Kto vyrobí syr, mastný, nalepký?

Kto parenice krajšie, oštiepky?

Kto pozná gazdu, a to podľa mena,

po kožke z ovce, hoc už vyrobená?

Kto? — pošomre i zamýšľa sa na tom.

Valaškou pohne koňa, porišťaťom,

čo zpod pazuchy po boku mu svisá:

— Nik, bohuprisám! Blesk, hop, — nebojím sa!

I vyjdú z hôr a zveje teplý van,

zrieť poľa, však i veže z Kadlubian,

strechy a domce, kde ľud tichý, umný.

Odbočí Adam, radšej ide humny.

V krčme je svetlo, a to neraz svorou.

A Blesk zná kratšiu cestu do rechtorov,

pod oknom stane, staré nohy stančia.

— Hej, Anča, — klope Adam, — Anča! Anča! —

napína oči, uši, ba i nos:

— Drichne jak klada? A či u nej ktos’?

Na pomoc nech mu hoci všetci svätí,

ak dostanem ho — napravím mu hnáty!

Hej, Hana!!

Posteľ zvŕzga: — Kto je? Kto je?

— Ja, Hanulienka, potešenie moje!

— Ach, Adam?! — A už staré rámy hrknú.

— No, chytro! — Len čo zahodím si sukňu!

— Na, hrudku syra! — Ak nás rechtor splaší!

— Čo? Lári-fári, ten je na salaši!

Poď! — Veď nás iste vidí voľakto!

— Ba nepleť! — chvat ju, a jak mačiatko

nesie už z okna teplú, prostovlasú

pod kôlňu. — Dievča, — šepce, — nemám času.

Však idem vedľa… — Kam? — Nuž ovce hľadám.

Zajali mi ich! — Adam! Adam!! Adam!!! —

odvíja sa mu z tvrdých oblapov:

— Do basy pôjdeš!! — Veď to pre chlapov!

Kto neskúsil — nič nevie. Aké divy?

— Ba povedz: ani ženu nevyživí,

hahaha! — Však si umná, nebesá!

— Nie? — Na fašiangy soberieme sa?

— Keď si len vdovcom! — Tu máš! Je to srok?!

Azda mám detí plný záčinok?

Lež, Anča, ukáž oči — Celkom blízko!

Vraj nadchádza ťa ten náš notárisko…

— Mňa? Áno, haha! — Kedy? — Uhádni sám!

— Ty nedrážď, lebo, kristubohuprisám,

zdrúzgam ho!

Mesiac zblúdi za oblaky,

a oni šepcú, ako takí, takí…

Ono je Adam súci za vohľača,

nekrivo, že je mladý a už bača,

pri takej dievke ’ký div, ak chuť zmlanie?!

Ver’ nešiel by, nech nie to — povolanie.

Lež musí — musí, keď čas uteká

a na Šuňavu cesta ďaleká.

Pohladká milú, pritulká ju k sebe,

i hne sa, keď Blesk kopytami zhrebe,

a Dunaj chvostom zmrdá — vykrúca.

Hja, márnou láska, hoci horúca!

— Tak s Bohom, Anča! — ovije jej šiju,

jak oknom vzal, i oknom vyloží ju,

vyhúklu — páperom ju vyfúkne.

Len vyzlečie ju skoro zo sukne,

až strach v tom zraku, smiechy napilom:

— Nuž s Bohom, Adam! A krk nevylom!!

Klop-klop-klop kopýt. Človek sotva tuší,

už zaberajú brehom po návrší,

kade sa do diaľ poľná cesta vinie.

Trap prudkým, najmä popri cintoríne,

pár líp v ňom, hrádza, súca opravy,

pre ľudí miesto, však i pre kravy,

čo aj to kvieťa skromné s hrobu spasú.

Nech nie ten kôň, tak nečuť ani hlasu.

Obzre sa Adam — chvíľa deň mu trvá:

nevolá naňho Hana? Tá-tá, prvá!

Desiaty hrob hen z kraja, jej je, žiaľ!

Jak verný manžel, kríž jej vykresal

z javora. Toho však i hodná je:

ona mu priala — on jej dopraje,

nech svieti jej tam večne božia sláva!

Dve ťažké slzy utre do rukáva

a bodne koňa krpci — ujsť z tých hmiel?

Blesk? Jak by sa mu prihovoriť chcel,

zarechce… On však zamýšľa sa. Na čom?

Na druhom svete, či tiež bude bačom…

Jak to tam? Jak? Jak? — v hlave sa mu moce:

či musí vydať počet z každej ovce,

čo ukradli mu, i čo vzal si on?

A ako bude s láskou napokon,

keď postaví sa pred večného Pána?

Čo ostane mu zo žien, ktorá Hana?

Tá prvá a či táto druhá? Lebo —

bez lásky, bysťubohu, — aké nebo?

… vŕta a vŕta, hoci myseľ mdlá je!

Tak prejdú jarky, lúky, lesy, háje

cez všaké húšte, kriaky, borievky…

Tu nie je už čas myslieť na dievky.

I napne Adam uši do ďaleka,

či nečuť hrkot, či pes nezašteká?!

No, nič… on jednak utkvie na úbočí

a ako husár, ľahko s koňa skočí,

pohladí Bleska po prekrásnej hrive,

potľapká psiska, rieknuc prívetive:

— Pôjdete domov! Dunaj, cestu znáš,

len rovno, rovno, rovno na salaš!

A oni slúchnu, lebo slovo platí,

na úzkej prti zmiznú kamaráti,

Adam už sám…

I hne sa, zdĺži krok,

jak duch sa šinie kamsi vozvysok,

nepočuť, ako stúpa v mäkkom mochu.

Dolina… vpravo vidieť širšiu plochu

a na nej salaš, kde spí bača Gdol.

Ten sa mu oviec tiež dosť nakradol,

a človek, ak čo má, — nuž nesmie stratiť.

Adam nie krasť — len svoje chce si vrátiť,

keď s kroka na krok pozorne sa spúšťa.

Noc, jak by si len zaviazala ústa,

intímne svetlo prší - našaré,

a hviezd až tknú sa zrutné končiare,

len keby psiskom podrezal ktos’ žily!

Vtom zhučí brechot. — Už ma zavetrily!

Nehne sa Adam — múdro predísť zlému.

Vie — nepôjde on? Oni prídu k nemu!

A vskutku trielia. Siahne do kapsy.

On nevedel by, ako získať psi,

keď iní môžu získať múdrych ľudí?

Ak má čo dať — dá — ten ich neošudí,

valašku pritne na smrekovom pníčku.

— Hej, Bodrík, Zurval, Tisa — po rezníčku!

Tí zmľasknú, veru chvíľa prekrátka,

a už sú všetci, ako jahniatka,

ich známosť ani čo by aká stará:

odprevadia ho rovno do košiara.

Z koliby iba chrapotu čuť hlasy,

nuž: jeden, dva, tri, štyri, — odčíta si,

a prehadzuje ponad lesice

tu barana a tu zas — jahnice.

A jak ich lapá, — päť, šesť, — rukou pravou

najprv im radom vypchá zvonce trávou…

I šiel by už, no akosi mu ľúto:

— Len ešte túto! A keď tú — i túto!

Sedem… hm, osem, aj ty… deväť, dosť…

Čím viac ich vezmem — väčšia bude zlosť!

Preskočí lesu, šustne ovciam soli.

Tie idú za ním, jak by jeho boly,

dobre mu krpce nevyzujú s nôh.

… A kade potom túla, vie sám Boh,

istým len to, že na holi je k ránu.

Keď na bralách zrieť zoru maľovanú,

už spomína si líca svojej devy.

Ovce? Tie zasekal tam v kosodreví,

i pásť sa môžu, ale, bohuotcu,

odtiaľ sa samy jakživ nevymocú!

Len on ak vyjde, keď mu bude treba

a snesie si kus dolu — miesto chleba,

jak barana toť! Ťažšie mu s ním ísť,

bo v koži je, no čistý — ani list.

Hej, nevzal darmo od rechtora zlatku,

hostinu spraví pánom ani k sviatku…

Vtom hup-hup, Dunaj k nemu priletí,

Blesk od koliby zrechce v ústrety,

len tí dnu chrápu ani na zamate:

— No, darebáci, čože nevstávate?!

III

Poskáču lovci s čečiny a rýchlo

si pretrú oči, jak by ich čos’ pichlo,

keď vidia tamvon už sa pýria skaly:

- Eh, otca jeho, však sme zadrichnali!

A-a-áu, zmyť sa! - Len kde? - Voda - skok!

A hneď i hrnú všetci na potok,

čo hučí prudkým spádom neďaleko,

objíma skaly, prekýpa jak mlieko.

Veru sa k nemu najväčší pán sníži,

nech rúti sa tak niekde po Paríži,

najkrajšie dámy z neho vodu pijú,

najkrajšie dámy v ňom si rúčky myjú!

Keď sa on však len po doline púšťa,

načrú si z neho chlapi do priehrštia,

a vydrhnú sa po pás od hlavy,

i očerstvejú, jak pstruh bodkavý:

krehunký farár, s pohľadom jaks’ mdlým,

okrúhly rechtor, s pekným podhrdlím,

i fuzáč notár, mládenec bez hán,

a slávny jáger Kalčo, zvaný Ján,

sám Boh vie dneska v akej budú zvárke!

I glgnú si, i vezmú po cigarke,

ponúknu baču…

— Adam, máš už v sude?

— Ale, pán rechtor, azda niečo bude!

Len príďte na čas. A kam vedie šťastie?

— Nuž hádam len ta, kde viac zvere rastie,

— ukáže Kalčo, — poblíž erárneho.

Keď psov raz pustím — niečo vyjde z neho.

Hej, Kastor, — puká jáger z úhorku, —

sem! — a už viaže bratkov na svorku.

A medzi psy, hľa, verabože mier tu!

Valaskí vidia — panskí idú k čertu,

nuž čo sa katiť? Prečo, do paroma?

Hlavné, keď oni ostanú tu doma!

I pozdravia ich ešte kamarátsky…

A lovci vstanú, zaštrkocú pracky,

i pušky berú… Vtom i rechtor vstane:

— Topánky nemám ešte sšnurované!

— Nuž zašnuruj si! — Jak, pre Krista Pána? —

potriasa bruchom. — Doma mi to Hana!

— A nezabudne? — Ak, nuž, — pustí v to dym,

— jak tu ma zriete — do večera chodím…

— Hehehe! — No-no! — zgáni zdureno —

každý z nás nesie svoje bremeno,

len móresu mať aspoň za máčiček!

Hej, bača, kde je ten tvoj honelníček?

— S jarkami vyšiel. Ba nie — ľaľať, tu je!

— Topánky nech mi ešte zašnuruje! —

I stane sa… — Tak ideme už? — Bežte!

Či, pardon, hneď-hneď, počkajteže ešte! —

shľadáva rechtor, jak už jeho zvyky:

— Veď som si doma zabol patróniky!

A vravím, — skľaje, — vlož mi to ta, Hana!

Vrav jej, keď v mysli frajerov len sháňa!

I žene rečiem — Matka presvätá, —

sú patrónky tam? Pozri! Ale tá…!

Muž rozkáž, lež i sám si dozri na vec.

Do flinty teraz môžem vstrčiť palec,

juj!… Farárovi ľúto je už drusu.

Kutre s ním. Naraz zvýskne: — Tu sú! Tu sú! —

zpomedzi grátov nesie balík malý:

— Veď ti ich pekne do tanistry daly!

— Ba čerta! Ozaj sú? No!… a z pŕs vzdych

sa vyroní, keď skrotlý berie ich,

do vrecák strká sem-tam nanáhlo:

— Ach, bodaj by ťa! Však mi odľahlo!

— Vpred! — durí Kalčo, — bo hoc pes má ducha,

ak rosa obschne, stopy nezaňuchá!

Dnes moje slovo, — mrkne, — a môj plán:

najväčším pánom ja som z Kadlubian!

— Čože?… tu doňho všetci. — Že pán? Vera!

Ak si i bol ním, ale iba včera! —

rozhodne notár. — Nechže najväčším je,

kto najkrajšieho kusa dnes tu zbije,

pravdaže — mimo junca, abo kravy!

— Ja nepristávam! — jáger Kalčo vraví:

— hoc budete sa azda na mňa vztekať,

kto dobyl práva — nemá sa ho zriekať,

ak nemusí! Nie? To je regula!

— Veď ak sa k tebe šťastie dotúla

a tvoja guľka vzácnu korisť raní,

ty budeš pán, a to pán duplovaný!

Koniec ukážky