William Shakespeare

Hamlet

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Zlatý fond SME

Hamlet, kráľovič dánsky

William Shakespeare

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Erik Bartoš, Nina Dvorská, Martin Hlinka

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

ISBN- 978-80-89278-53-4

Pôvodná publikácia

Pavol Országh-Hviezdoslav. Hviezdoslavove Sobrané spisy básnické. Sväzok XIII. Preklady zo Shakespeara: Hamlet. Sen noci svätojánskej. Matica Slovenská. Turčiansky Sv. Martin. 1941. 232. .

Bibliografické poznámky

Hviezdoslavove Sobrané spisy básnické. Sväzok XIII. Preklady zo Shakespeara: Hamlet. Sen noci svätojánskej

Vydala Matica Slovenská

1941

Druhé vydanie

Vytlačila Nová kníhtlačiareň v Turčianskom Sv. Martine

Hamlet, kráľovič dánsky. Tragédia v 5-tich dejstvách

Osoby

KLAUDIUS, kráľ dánsky

HAMLET, syn predošlého a synovec terajšieho kráľa

POLONIUS, najvyšší komorník

HORATIO, priateľ Hamletov

LAERT, syn Poloniov

VOLTIMAND, KORNELIUS, ROSENKRANTZ, GUILDENSTERN, OSRIK; dvorani

Šľachtic

Kňaz

MARCEL, BERNARDO; dôstojníci

FRANCISKO, vojak

REYNALD, sluha Poloniov

Herci

Dvaja hrobári

FORTINBRAS, princ nórsky

Kapitán

Anglickí poslanci

GERTRUDA, kráľovná dánska, matka Hamletova

OFELIA, dcéra Poloniova

Duch otca Hamletovho

Páni a panie, dôstojníci, vojaci, plavci, poslovia, sluhovia a iná družina

Dejište: Elsinor

Prvé dejstvo

Scéna 1.

Elsinor. Terasa pred zámkom. Francisko na stráži. Vystúpi Bernardo.

BERNARDO:

Kto to?

FRANCISKO:

Nie, odpovedz ty! Stoj a daj sa znať!

BERNARDO:

Nech žije kráľ!

FRANCISKO:

Bernardo?

BERNARDO:

On.

FRANCISKO:

Až príliš

bedlive na čas prichádzate.

BERNARDO:

Práve

odbilo dvanásť. Iď spať, Francisko.

FRANCISKO:

Za poľahu tú moc ráz ďakujem

vám; temer mrazí to, i je mi tak

mrkotno kolo srdca.

BERNARDO:

Akže, vartu

si pokojnú mal?

FRANCISKO:

Myš sa nepohla.

BERNARDO:

Tak dobrá noc ti. — Ak Horatia

a Marcela kde stretneš, čo chcú byť

mi spoločníkmi tu na stráži, káž

im, by sa sponáhľali.

FRANCISKO:

Zdá sa mi, že

ich počujem — Stoj! Kto to?

(Vystúpia Horatio a Marcel.)

HORATIO:

Priatelia

tej krajiny.

MARCEL:

A dánski poddaní.

FRANCISKO:

Prajem vám dobrú noc.

Ó, s Bohom, hodný

ty vojaku! A kto ťa odmenil?

FRANCISKO:

Bernardo nastal moje na miesto.

Nuž, dobrú noc vám. (Odíde.)

MARCEL:

Hohou! Bernardo!

BERNARDO:

No, čo? Je Horatio tu?

HORATIO:

Tak z neho kus.

BERNARDO:

I vitaj, Horatio; vitaj, dobrý Marcel.

MARCEL:

Jak? Zjavilo sa tejto noci zas

to onô?

BERNARDO:

Nevidel som ničoho.

MARCEL:

Toť Horatio vraví, vraj, to iba

náš výmysel, i nechce dopustiť

u seba skrsnúť viere vo prízrak

ten strašný, čo my dvakrát spatrili sme.

Preto som uprosil ho, pospolu

by prebdel s nami chvíle noci tej,

a jestli zjavenie to znova príde,

nech našim očiam schváli náhľad ich,

i osloví to.

HORATIO:

Óvi! Lenže to

sa neukáže.

BERNARDO:

No, si sadni trochu,

i dovoľ, že ti opäť napadneme

sluch, ohradený toľme oproti

rozprávke našej, čo sme videli

už po dve noci.

HORATIO:

Nedbám, poseďme

a čujme Bernardovu zprávu o tom.

BERNARDO:

No, pominulej noci,

keď hentá hviezda istá, na západ

od pólu súca, kruh už otočila,

by osvietila tú časť neba, kde

včuľ blkoce, tu Marcel a ja sám,

vtom zvon, čo tlčie jednu —

MARCEL:

Cit, prestaň; viď, tam to zas prichodí!

(Duch sa zjaví.)

BERNARDO:

V tej podobe, jak nebožtík kráľ, navlas.

MARCEL:

Ty školák si, tak vrav s ním, Horatio.

BERNARDO:

Či nie je sťa by kráľ? Páč, Horatio.

HORATIO:

Ba celkom: krahnem divom-desom až.

BERNARDO:

Chce oslovené byť.

MARCEL:

Ty, Horatio,

sa vypýtaj ho.

HORATIO:

Čos’ ty, nočný čas

čo zneužívaš spolu s postavou

tou spanilou a bojovnou, v nejž Dána

pochovaného veličenstvo bol

vše chodil? Nebom zaklínam ťa, hovor!

MARCEL:

Patrne cnie si.

BERNARDO:

Aha, siaži preč!

HORATIO:

Stoj, hovor, hovor! Zaklínam ťa, hovor!

(Duch zmizne.)

MARCEL:

Odišlo, nechce odpovedať.

BERNARDO:

Nuž,

jak, Horatio? Trasieš sa, si zbledol —

Nie tedy dač’ viac to než výmysel?

Čo hútaš o ňom?

HORATIO:

Boh mi svedkom, nikdy

bych neuveril, nech nie citeľný

a verný doklad mojich vlastných očú.

MARCEL:

Nie podobné je kráľu?

HORATIO:

Jak ty si

sám sebe. Ešte i ten výstroj, v aký

sa ubral kráľ, keď ctibažného šiel

pokoriť Norvéga, a tak sa mraštil,

keď, prúc sa s nimi spurne, sporážal

na ľade osanených Poľanov.

MARCEL:

Tak predtým dva razy a zrovna v totú

hodinu mŕtvych týmže postupom

hrdinským prešiel popred našu stráž.

HORATIO:

V čom väzí toho smysel, neviem; vôbec

a koncom koncov mienim však: kýs’ pád

neobyčajný hrozí našej vlasti.

MARCEL:

Veď sadnime. A nech mi povie, kto vie:

nač prísnym tým a stálym strežením

noc po noc trápia poddanstvo? I načo

diel liatie z kovu denne, v cudzine

však skupovanie potrieb válečných;

čo silia-nútia lodiarov tak, práca

ich mozoľná že nedá oddeliť

im od týždňa ni nedele; čo sa to

as’ kutiť môž’, že uznojený spech

noc robí spolunádenníčkou dňa:

kto vstave dať mi vývod?

HORATIO:

Dám ti ho ja;

tak aspoň šepcú si. Náš posledný

kráľ, jehož obraz zjavil sa nám práve,

jak viete, Fortinbrasom z Norvéžska

pudeným k tomu pýchou žiarlivou,

bol na boj vyzvaný: v ňomž chrabrý Hamlet

náš (za takého, áno, ctil si ho

kruh známeho nám sveta) na hlavu

porazil Fortinbrasa. Tento v smysle

úmluvy pod pečaťou, stvrdenej

i zákonom a mravom rytierskym,

však so životom prepásol i všetky

krajiny, aké, vzaté v držebnosť,

len pod sebou mal, k dobru víťaza;

oproti čomu náš kráľ založil sa

tiež rovným dielom, ktorý dedičstvom

bol pripadol by Fortinbrasovi,

nech on tak zvíťazí: jak dľa zápisu

a mocou článku označeného

vsad jeho zdedil Hamlet. Teraz, pane,

syn, mladý Fortinbras, až horúci

a kypiaci neskrotným revnením,

po kútoch Norvégie sem a tam si

vám kŕdeľ sohnal drzých tulákov,

za žrádlo-bydlo súcich k podniku,

čo v tom zná svoju chuť: čo nič iného

je (jak to zrejmým našej vláde), než

zpät vydobyť si od nás silou-mocou

a primusením branným zeme tie

už vyššie spomínané, ktoré toť

bol jeho otec utratil. A to je,

tak chápem, našich príprav pohnútkou,

to zdrojom bdenia nášho, to i hlavnou

príčinou chvatu, hluku v krajine.

BERNARDO:

Tiež myslím, nič iného, iba to:

i dobre shodí sa, že zjav ten hrozný

stráž v zbroji obchádza: tak rovný kráľu,

čo bol i je tej vojny podnetom.

HORATIO:

Je slnco-práškom, zmútiť ducha zrak.

Keď Rím stál práve na vrchole slávy

a moci, krátko predtým, veliký

než klesol Julius: tu hroby zívly

vraz naprázdno a mŕtvi v rubášoch

poď! s kvikom-tlachom po uliciach kol’;

tiež hviezdy s chvosty ohnivými a

krvavá rosa, škvrny zlovestné

cez slnca obličaj — a vlhká hviezda

tá, jejž vliv udržuje Neptúna

ríš, ochorela od zatmenia, temer

by v súdny deň: a také predznaky,

hľa, udalostí vzteklých, — hlásatelia

jak predchádzajú zavše osudu,

či predslov blížiacej sa nehody, —

nebesá i zem vedno vykazujú

v tom pásme našom spolukrajanom…

No, tíško, ľaď, tam prichádza to zas!

(Duch zas sa zjaví.)

Mu krížom zastúpim, hoc zahrúzi ma. —

Stoj, prelude! Ak máš kýs’ hlas, cvik v reči,

daj odpoveď mi;

ak dobrého čo jest tu vykonať,

čo tebe lahodou je a mne spásou,

daj odpoveď mi;

ak vedomý ti vlasti osud, čomu,

ho vopred znajúc, šťastne vyhnúť ľza,

ó, odpovedz mi! Abo ak bys’ tak bol

za živa nasdieraných pokladov

kde nahromadil v lone zeme, kvôli

nimž, ako hovoria, vy duchovia

tu často tmolíte sa po smrti:

(Kohút zakikiríka.)

vrav o ňom — stoj a vrav! — Zdrž, Marcele, ho!

MARCEL:

Mám halapartňou snáď ho udrieť?

HORATIO:

Udri,

keď nechce postáť.

BERNARDO:

Tak je!

HORATIO:

Ba tu!

(Duch zmizne.)

MARCEL:

Pošlo!

Ver’ krivdíme mu, takto vznešenému,

zdanlive páchajúci násilie;

bo samo, sťa vzduch, nezraniteľné je,

i na vysmiatie úškľabné len sú

preň naše márne údery.

BERNARDO:

Už by

prerieklo bolo, keď sa ozval kokoš.

HORATIO:

A zápäť zdupnelo aj, vinník jak

na predvolanie desné. Slýchal som,

vraj, kohút, táto surma rána, svojím

vhor vypätým a škrekohlasým hrdlom

zobúdza boha dňa; i následkom

tej jeho výstrahy že vo vode

čí v ohni, na zemi či v povetrí

sa zatúlavšie a blúdiace duchy

v svoj okres peľajú; v čom že tkvie pravda,

nám v skúške zistil predmet terajší.

MARCEL:

Hej, zmizlo, len čo kohút skikiríkal.

Aj vravia, vždy, keď doba blíži sa,

kde narodenie svätia Spasiteľa,

vták svitu ten, vraj, spieva celú noc —

A vtedy, vravia tobôž, žiaden duch

že nesmie potĺkať sa; noci zdravé

sú; nepôsobí žiadna z bludíc, tiež

z čeliadky Rarachovej ani jedno

v čar neopance, neurečú strigy:

tak posvätný a spasný je to čas.

HORATIO:

Tak počul som tiež, zčiastky verím aj.

Lež, ľaľaď, ráno, purpurový plášť

na pleciach, tamto východne už chodí

po rose grúňa vysokého; stráž

prerušme tedy. Takže radím, sdeľme

mladému Hamletovi, v noci toť

čo zbadali sme; vsadím hlavu na to:

duch, nemý pre nás, k nemu prevraví.

Nuž súhlasíte, že mu dáme zprávu,

jak láska nutká, káže povinnosť?

MARCEL:

Ba zrobme, prosím; aj viem, teraz ráno

kde nájdeme ho najpríhodnejšie.

(Odídu.)

Scéna 2.

Tamže. Trónna dvorana. Vystúpia: Kráľ, kráľovná, Hamlet, Polonius, Laert, Voltimand, Kornelius, páni a sprievod.

KRÁĽ:

Hoc Hamletova — milého nám brata —

smrť posiaľ vždy je v sviežej pamäti;

aj svedčilo by sa nám do sužby

si srdce obliekať a kráľovstvu kol’

sa nášmu zmrákať v smútku obrvu:

preds’ tak ďaleko rozvaha už pôtku

dobojovala s prírodou, že, kým

naň s obozretnou strasťou pomýšľame,

na seba pamätáme zároveň.

I preto sestru našu prv, dnes našou

už súcu kráľovnou, tú bojovného

tohoto štátu vdovu vladársku

sme, sťa však so zhyzdenou radosťou, —

toť s okom smavým, s druhým zaslzeným,

pri plese v pohreb, s kviľbou na svadbe,

tak rovno vážiac rozkoš tu, tam žiaľ, —

za manželku si vzali: ni v tom nechtiac

múdrosti vašej lepšej prekážať,

s ňouž’ behom tejto záležitosti

ste slobodne nám prišli v ústrety.

Za všetko naše vďaky. — Teraz ďalej:

Jak známo vám je, mladý Fortinbras,

snáď v domnení, že v hodnote sme padli,

či súdiac tak, od blahej pamäti

drahého brata nášho smrti že

dŕžava naša vykývla sa z väzby

a skydá na hŕbu, čajs’ s takým snom

o svojej prevahe sa spolčivší, —

neopomenul ani posolstvom len

nás pounovať, vystíhajúcim

prinavrátenie krajín od nás, ktoré

dľa záväzností všetkých zákona

bol jeho otec stratil v prospech nášho

bohatierskeho brata. Toľko o ňom. —

S tým o nás a o dnešnej porade.

Na veci toľko je: Tu písali sme

list Norvégovi, Fortinbrasa to

mladého strýkovi tam, — ktorý, súc

už zošlý kmeť a políhavý, sotva

ak o zámeroch slýcha synovca, —

by ďalší postup zamedzil mu, najmä

keď najímanie mužstva, výpočet

i hotovosť sú beztak zavedené

len na vrub jeho poddaných. A tu

vás, vzácny Kornelie, Voltimande,

sme vypravili za doručiteľov

pozdravu tohto tomu starcovi:

viac osobnej vám nedávajúc moci

v pokonávaní s kráľom, nežli koľko

tu rozobraných článkov účel sám

obnáša. Šťastlive, a nech váš spech

je vašej snažby odporučením.

KORNELIUS, VOLTIMAND:

V tom jak i v inom dokážeme ju vždy.

KRÁĽ:

Nič nepochybujeme; srdečné

buď ,s Bohom‘ vám! —

(Kornelius a Voltimand odídu.)

A teraz, Laerte,

čo nového vy viete? Kúsi prosbu

ste spomli nám: i čo je za jedna,

Laerte? Aspoň dánskym pred kráľom

nemôžte rečniť rozumne a pritom

hlas mrhať svoj len: tedy, Laerte,

čo bys’ tak prosil rád, bych nemohol ti

ho poskytnúť prv, než oň zaprosils’?

Nie, hlava nie je srdcu príbuznejšou,

ni úslužnej šou ruka ústam, než

jak trón je tento tvojmu otcovi.

Nuž, čo bys’ chcel, Laerte?

LAERT:

Jasný pane,

váš priepust len a priazeň, vrátiť sa

smieť do Francie, zkadiaľ, pravda, vďačne

som prišiel domov, pri korunovaní

bych vašom svoju úctu osvedčil.

Včuľ avšak, složiv svoj hold, musím vyznať,

že moje myšlienky a túžby zas

sa nesú k Francii, i klonia sa

pred trónom o toť priepust v milosti

a odpustenie.

KRÁĽ:

A či otec váš

vás prepustil? — Čo rečie Polonius?

POLONIUS:

On, pán môj, iba na mne vynútil

otáľajúce k tomu svolenie

až neúmorným lúdením; i vpokon,

ačkoľvek veru s ťažkým srdcom len,

som spečatil mu jeho úmysel.

Ja sám vás prosím, dovoľte mu odísť.

KRÁĽ:

Nuž, lapaj pekné chvíle, Laerte;

čas tvoj je, i nech tvoja roztomilá

uspôsobilosť využíva ho

do vôle! — Teraz ale, bratovče

môj, Hamlete, a spolu i môj synu —

HAMLET (stranou):

Dač’ viac než brat, a menej než jak brať

sa patrí syna.

KRÁĽ:

Jak, že doposiaľ

tie chmáry visia na vás?

HAMLET:

Nie tak, pane

môj; som až primoc na úslní.

KRÁĽOVNÁ:

Dobrý

Hamlete, odhoď ponočnú tú farbu

a oči tvoje, sťa by priateľ, nech

na Dánsko hľadia. Viečka sklopené,

večite neslieď jak by po šľachetnom

otcovi v prachu: veď vieš, to že

je obecné, — čo žije, smrť už hostí,

prírody cestou kráča do večnosti.

HAMLET:

Hej, milosťpani, je to obecné.

KRÁĽOVNÁ:

Keď také, prečo zdá sa ti preds’ zvláštnym?

HAMLET:

Zdá, pani? Nie, je; ,zdá sa‘ nepoznám.

Nie to len môj plášť tmavý, drahá matka,

nie obvyklý kroj černe slávnostnej,

ni veterný šum vynútených vzdychov,

nie, ani v očiach potok vzprúdený,

ni ovisnutá hlava so všetkými

hoc akokoľvek okázalými

spôsoby, tvary, znakmi zármutku,

čo môž’ ma verne znázorniť: tie veci

sa vskutku zdajú len, sú úkony,

čo človek zahrať stačí: ja však mám

dnu, na odiv čo vykrámiť sa nedá;

to tam je bôľu zdobou-šatou leda.

KRÁĽ:

Ľúbezne, Hamlete, i odporúča

len myseľ vašu, keď tú smútočnú

daň odvádzate svojmu otcovi.

No musíte aj vedieť, otec váš

tiež stratil otca, tento stratený

zas svojho, a tak nepretržite, a ten,

kto prežil, áno, samým výplyvom

záväzku detinského povinný je

i pokorovať za umrlým cez

tú dobu nejakú: už ale takto

až tvrdošijne strvať v trúchlení

je počínaním priamo hlavatosti

bezbožnej. Ba je smútok nemužský;

to dokazuje možno najhoršie

smýšľanie v oči nebu, krehké srdce,

bez kotvy, ducha netrpezlivého,

a blbý, nevzdelaný rozum. Bo

keď o čom známe, že byť musí, že

je všeobecným tak, jak ktorékoľvek

z povšedných vecí smyslom týmto: nač

ho s rozhorčeným trucom pripúšťať

si k srdcu? Fuj, veď hriech to proti nebu,

hriech tobôž proti mŕtvym, oproti

prírode takže hriech, i spozdilým

nanajvýš umu, jemuž príslovečnou

je otcov smrť a ktorý bez prestania,

od prvej počnúc mŕtvoly až k tej

dnes poustrevšej na máry sa hlása:

tak musí to byť. Nože mrštite,

vás prosíme, raz o zem predaromnou

tou trampotou, i považujte nás

za otca: svet nech v známosť vezme, vy

že najbližší ste trónu nášmu, my však

s nemenším lásky veľkoduším, než

jak najlepší by otec rodný svojmu

synovi, vám ho postúpime. Čo

sa predsavzatia vášho týče, do škôl

do Wittenberga navrátiť sa, nuž

je naskrz proti nášmu želaniu;

aj žiadame vás, ráčte zostať tu

nám pod milovným zrakom, na útechu,

náš prvý dvoran, bratovec i syn.

KRÁĽOVNÁ:

Nech matky tvojej prosby nie sú márne,

Hamlete; hej, ja prosím, pomeškaj

tu pri nás, nechoď do Wittenberga.

HAMLET:

Rád vo všetkom vás, pani, poslúchnem.

KRÁĽ:

Ej, aká milá, krásna odpoveď.

Čím my sme, buďte v Dánsku. — Pani, poďme.

Ten nežný, voľný súhlas Hamletov

sťa úsmech ľpie mi srdcom: vďaka čomu

nepije Dán dnes s plesom zdravicu

beztoho, aby delo ozrutné

neohlášalo oblakom ju; kráľov

hod nech tak samo nebo opakuje,

hrom ozývajúc zemský. Poďme už.

(Odídu všetci okrem Hamleta.)

HAMLET:

Ó, keby toto pri-pritvrdé mäso

sa roztopilo, zredlo, rozišlo

na rosu! Abo keby Vekovečný

svoj zákon nebol strmo nameril

oproti samovražde! Bože, Bože,

jak nudným, prázdnym, plytkým, bezosožným

mi predchodí ten celý sveta beh!

Fi naň! Och, fuj! To spustlá záhrada,

vyrážajúca v semenec len; býľa

v nej rozpínavé a hlušivé sa

rozkladá tučne. Že to až ta došlo!

Dva mesiace len mŕtvy — ale nie,

ni toľko, ani dva; tak výtečný

kráľ, v porovnaní s týmto, Hyperion

jak popri satirovi, a tak miloval

toť moju matku, že by nebeským

bol nedopustil vetrom obličaja

jej tknúť sa pridrsnate. Nebesá

a zem, vy! Musím na to pamätať?

Hej, visela tak na ňom, jak by bol

vzrast chuti jej tou stravou práve dužel,

ňouž kŕmila sa: a preds’ za mesiac —

len nedumať môcť o tom — Krehkosť, meno

ti ,žena‘! — Jeden mesiac kratučký;

prv než by boly i len črievice

jej podraly sa, v ktorých sprevádzala

chudáka otca môjho mŕtvolu,

Niobou celá v slzách; a hľa, ona,

doprosta ona — ó, môj Bože, to

hovädo, čo preds’ nemá rozumu,

by poželelo dlhšie — vydá sa ti

za strýka, otca môjho brata, tento

hoc nespodobal viac sa otcovi,

než Herkulovi ja sám. Za mesiac,

keď ešte ni soľ najneúprimnejších

sĺz nezmizla s jej očí červene,

do rany potretých, už vydala sa.

Ó, najpodlejšia chytrosť, s chvatom tým

sa krvismilnej vrhať do postele!

To nie je dobre, ani nemôž’ nič

dobrého z toho pôjsť; však pukni, srdce

ty: bo mi ústa mlčať musejú!

(Vystúpia Horatio, Bernardo a Marcel.)

HORATIO:

Zdrastvujte, Výsosť!

HAMLET:

Teší ma, že vidím

vás pri zdraví, Horatio, — a či

som zabudol?

HORATIO:

Ten istý, Vaša Milosť,

a úbohý váš povždy služobník.

HAMLET:

Môj dobrý priateľ, pane; zameňme

si také mená. A čo dohnalo

vás z Wittenberga, Horatio? — Marcel?

MARCEL:

Môj dobrý princ —

HAMLET:

No veľmi teší ma,

keď vidím vás. — Tiež dobrý večer, pane. —

Však, opravdove, čo tu robíte,

opustiac Wittenberg?

HORATIO:

No, náklonnosť

as’ záhaľčivá, dobrý pane môj.

HAMLET:

Od nepriateľa vášho nepočul bych

podobnej reči; tedy nerobte

mi sluchu násilia sám, abych vašej

toť mrcha zpráve o vás uveril.

Viem pridobre, že nie ste zahaľač.

No čo za prácu máte v Elsinore?

Ej, to vás tu piť ale základne

ver’ naučíme, než preč odjacháte.

HORATIO:

Ja, pane, prišiel som sa podívať

na pohreb vášho otca.

HAMLET:

Prosím ťa,

môj spolužiaku, neposmievaj sa mi;

skôr bolo, myslím, že si uvidieť

chcel matky mojej sňatok.

HORATIO:

Vskutku, pane

môj, nasledoval skoro zatým.

HAMLET:

Hja,

sporivosť, Horatio, sporivosť!

Od pohrebného karu pečienky

toť pre tabuľu svadobnú i zbudly

studenou prípravou. Ver’ radšej bych

bol, Horatio, najzúrivejšieho

hoc vraha svojho potkal v nebesách,

než spatril ten deň. — Otec môj, — mne zdá sa,

si vidím svojho otca.

HORATIO:

Ó, kde, pane

môj?

HAMLET:

V oku mojej duše, Horatio.

HORATIO:

Raz som ho videl; bol on statný kráľ.

HAMLET:

Bol človekom, nech ho tak vcelku vezmeš,

viac neuvidím jemu rovného.

HORATIO:

Môj kráľoviču, myslím, videl som

ho včera večer.

HAMLET:

Videl? Koho?

HORATIO:

Nuž,

môj pane, kráľa, otca vášho.

HAMLET:

Kráľa

že, môjho otca!?

HORATIO:

S chvíľu potlačte

svoj podiv sluchom pozorným, kým vám

pod svedectvom tých mužov poctivcov

ten zázrak prednesiem.

HAMLET:

Pre milosť božskú,

vrav!

HORATIO:

Po dve noci jedno za druhým

tým pánom hodným, Marcelovi toť

a Bernardovi, jak tak strážili,

k polnoci práve v mŕtvej ohromnosti

tak povodilo sa. Kás’ postava,

v podobe otca vášho, vo zbroji

do špete, navlas od hlavy až k päte,

sa zjaví pred nimi, i s dôstojom

si vykračujúc, prejde potichu,

nádherne povedľa. Tak do tretice

až popred zľaklé, hrôzou vypleštené

ich oči tiahol, ani na vzdiaľku

nie svojej berly: medzitým čo oni,

na huspeninu temer srazení

účinkom strachu, nemo stáli, ni len

necekli k nemu. Toto všetko mne

v tajnosti tesknej zaraz sdelili;

i na tretiu noc s nimi dostavím sa

vám na stráž: kde aj, jak mi boli tí

vyrozprávali, o tom istom čase,

v tom zobrazení verne na slovo,

duch ukáže sa. Znal som vášho otca;

tie ruky nie sú podobnejšie si.

HAMLET:

A kde to bolo?

MARCEL:

Princ môj, kde

sme vartu mali, na terase.

HAMLET:

A ste

neprehovorili k nemu?

HORATIO:

Áno, som,

môj pane, ale neodpovedalo.

Raz predsa zdalo sa mi, hlavu že

nadvihlo, i ten dávalo znať popud

u seba, jak že prehovoriť chce:

však v tomže k ránu kohút zškriekal hlasno,

i na ten zvuk v šmuž scvrklo nanáhle

a zmizlo s očí nám.

HAMLET:

Ba veľmi zvláštno.

HORATIO:

Ako že žijem, pán môj, pravda je.

I mysleli sme, že to zapísané

za našu zrovna povinnosť vám to

dať na vedomie.

HAMLET:

Veru, veru, páni,

klin zabilo mi do hlavy to. — Či

vy strážite dnes večer?

MARCEL a BERNARDO:

Kráľoviču

náš, áno, my.

HAMLET:

Vo zbroji, vravíte,

že bolo?

MARCEL a BERNARDO:

V zbroji, pane královiču.

HAMLET:

Od temena že do päty až?

MARCEL a BERNARDO:

Tak,

náš kráľoviču, od hlavy až k nohám.

HAMLET:

To ste mu ani nevideli tvári?

HORATIO:

Ó, predsa, pane; vidník šišaka

si odchýlil.

HAMLET:

Jak hľadel? Zasmušile?

HORATIO:

Mal v črtách výraz strasti skôr než hnevu.

HAMLET:

Bledý, či červený?

HORATIO:

Nie, veľmi bledý.

HAMLET:

A upieral zrak na vás?

HORATIO:

Meravo.

HAMLET:

Jak rád bych tam bol býval!

HORATIO:

Bolo by

vás bojsa veľmi zhrozilo.

HAMLET:

To môž’ byť,

môž byť — A dlho pomeškalo?

HORATIO:

As’,

čo človek mierne do sto načíta.

MARCEL a BERNARDO:

Oj, dlhšie, dlhšie.

HORATIO:

Nie, keď ja ho videl.

HAMLET:

A bradu šedivú mal, čo?

HORATIO:

Tá bola,

jak za živa som uňho videl ju,

síc’ čierna, no už striebrom pretkatá.

HAMLET:

Tej noci pôjdem na stráž; azdaže

to príde znova.

HORATIO:

Za to ručím vám.

HAMLET:

Ak na seba tak slávneho mi otca

zas tvárnosť vezme, oslovím ho, nech

by hoci peklo samo zívlo tlamou

a velelo mi mlčať. Prosím vás

tu všetkých, jestli o tom videní

ste posiaľ čušali, nuž podržte ho

tajomstvom ešte, i nech čokoľvek

sa tejto noci ďalej pridá, chápte

hoc rozumom ho, len nie jazykom;

za lásku sa vám odslúžim. — I choďte

šťastlive. Medzi jedenástou a

dvanástou navštívim vás na terase.

VŠETCI:

Stojíme k službám Vašej Výsosti.

HAMLET:

Nie, vaša láska mne, jak moja vám.

Nuž s Bohom.

(Odídu Horatio, Marcel a Bernardo.)

Môjho otca duch že v zbroji!

Nie všetko bude v poriadku; mám strach,

kés’ hnusné šibalstvo v tom väzí. Kiežby

noc zavítala čím skôr! Dovtedy

buď ticho, duša moja: mrcha skutky

na oči ľudské prídu, mohyla

hoc by ich celej zeme prikryla!

(Odíde.)

Scéna 3.

Chyža v dome Poloniovom. Vystúpia Laert a Ofelia.

LAERT:

Už batožinu na loď naložili

mi; zdravá buď — A, sestra, vetry keď

priaznivé zavejú, i nadarí sa

loď príležitá: nože nedriem, lež

daj o vás slýchať.

OFELIA:

Pochybuješ hádam?

LAERT:

Čo Hamleta a jeho ľúbostných

sa hračiek týče: to ich považuj

za dvorný mrav len, krvi laškovanie;

za fialku as’ v mladi prviesne,

privčasnú, preto nestálu, i milú,

no netrvácu, s dychom voňavým,

s pôvabom-pôžitkom to okamihu;

nič viacej.

OFELIA:

Viac nič, iba toľko?

LAERT:

Nedrž

za nič viac. Lebo príroda, keď rastie,

sa vyvinuje nielen vo svaloch

a na hmotu, lež, jak ten chrám sa dvíha,

i služba ducha, mysle vnútri tiež

s ním rozmáha sa obsahom. — Môž’ byť,

ťa teraz miluje, i ešte kal

a faloš azda nepoškvrnily

mu ctnotu úmyslov; no uvážiš-li

stav jeho vysoký, tu musí ťa

naplniť obavou vše; jeho vôľa

že nie je jeho vlastnou. Áno, on

je rodu svojho otrokom: on nesmie,

jak nepatrní robia ľudia, sám

pre seba vyberať; od jeho voľby

preds’ závisí tak bezpečnosť, jak i

dobrobyt štátu celého: i preto

tá jeho voľba voľky-nevoľky

obmedziť musí sa dať súhlasom

a privolením toho celku, jemuž

on hlavou je. Keď tedy povedá

ti, že ťa ľúbi, tvojej rozumnosti

zas prísluší mu veriť natoľko,

jak pri tom zvláštnom svojom počine

a na mieste, čo zaujal, on vstave

je slová svoje vteliť vo skutok:

to jest nič diaľ, než nakoľko i Dánska

rozhodujúci hlas to dopustí.

Nuž posúď, akú ujmu utrpieť

môž’ tvoja česť, ak uchom pridôverným

tým jeho piesňam budeš naslúchať;

či ak tak stratíš srdce, alebo

svoj poklad panny jeho neskroteným

dotieravostiam v korisť otvoríš.

Boj, Ofelia, toho sa, ó, boj,

rozmilá sestra, aj sa stále zdržuj

za náklonnosťou svojou v zálohe,

von z dostrelu i z nebezpečia chtíča.

I najcudnejšia dievka mrhá ešte,

keď mesiačku svoj pôvab odhalí:

ctnosť samu trafí zášľah pomluvy,

červ podje neraz jara detvu prvej,

než puky svoje bola rozvila;

i zaránky a za sperlenej rosy

mladosti práve hrozí najväčšmi

snet nákazlivý. Opatrná tedy

buď; najlepšou je bezpekou strach: mladosť

i bez vraha má vlastných bojov na dosť.

OFELIA:

Zachovám dojem dobrých náuk tých

jak strážcu srdca môjho. Ale, braček

môj ľúby, nerob, ako robieva

ten-ktorý nehodný kňaz, ukazujúc

mne tŕnistú a strmú do neba

púť: zakiaľ on sám, rúče otylý

a rozpustilý zhýralec, si ráči

po kvetnej stezke kráčať rozkoše,

i nevšíma si pranič vlastnej kázne.

LAERT:

Ó, o mňa sa ty neboj! Pridlho

však meškám — Lež, toť prichádza môj otec.

(Vystúpi Polonius.)

Vždy dvojnásobným šťastím požehnanie

je dvojnásobné, a, hľa, náhoda

sa usmieva mi k druhej rozluke.

POLONIUS:

Tu ešte, Laert? Na loď, na loď, hanb’ sa!

Preds’ vietor sedí tvojmu vetrilu

už na pleci: a ty tu ešte trčíš.

Na — požehnanie moje ti!

(Vkladajúc ruky na hlavu Laertovi.)

A týchto

pár pravidiel hľaď dobre zaštepiť

si do pamäti. Nedaj jazyka

priam svojim myšlienkam, tým menej dákym

úmyslom nepomerným výkonu.

Buď úprimný, no nikdy popritom

až nízko obecný. Ak priateľa

máš, aj si jeho vyskúsil už výber:

to prikvač si ho k duši klamrami

oceľovými; ale svoje dlane

tiež neotláčaj takoj vítaním

každého novonaďapivšieho sa,

holopyského kompana. Sa chráň

svár vyvolávať; jestli však si v ňom,

tak zavŕš ho, by sa ťa nabudúce

varoval protivník tvoj. Každému

žiť sluchu, hlasu málokomu však:

vypočuj mienku všetkých, ale podrž

svoj úsudok si. Skvostne sa šať, ak

ti stačí mešec, no nie po krikľavom

spôsobe; bohato, nie čačkave:

bo často oblek hlása človeka;

a Francúzi, tí najvyššieho rangu

a postavenia, najvyberanejší

i najštedrejší sú v tom naposPOLONIUS

Na úver neber, ani nedávaj:

pôžička aspoň často dolu vodou

utenie spolu s priateľom, a úver

otupí domácnosti hrot i rez.

No nadovšetko: sebe verný buď,

a z toho musí nasledovať, ako

noc za dňom, že ver’ ani proti iným

nebudeš môcť byť ľstivým. S Bohom choď;

nech požehnanie moje napomáha

to pri tebe.

LAERT:

Čo najpokornejšie

sa lúčim s vami, pane otče.

POLONIUS:

Zve

ťa čas; iď, sluzi tvoji čakajú.

LAERT:

Buď s Bohom, Ofelia, a si spomeň,

čo som ti povedal.

OFELIA:

Je v pamäti

mi uzavreté, a ty sťa bys’ sám

mal od toho kľúč.

LAERT:

Zostávajte zdraví.

(Odíde.)

POLONIUS:

A čo je to, há, Ofelia, čo

on povedal ti?

OFELIA:

Ale, prosím vás,

dač’, čo sa týka pána Hamleta.

POLONIUS:

Ej, tisíc, dobre, že mi na um prišlo!

To dostalo sa do uší mi, on

že onehdy ti príliš častučko

svoj súkromný čas venoval, a ty, vraj,

zvlášť bolas’ hotová i povoľná

ho vyslyšať: čo, jestli by tak bolo

(jak zrovna mi to našepkávajú,

a čo viac, vystríhave), musím ti

ver’ riecť: ty sama seba nerozumieš

tak jasne, jak to mojej dcére by

i poctivosti tvojej svedčilo.

Čo je to medzi vami? Vyznaj pravdu.

OFELIA:

On, pane, posledne až v nabídku

vyrazil ku mne svoju náklonnosť.

POLONIUS:

Náklonnosť! Ejha! Ozaj paštekuješ

sťa z bavlnky by papľuh, neobutý

v takomto nebezpečnom prípade.

Nuž, a či veríš tomu nábitku,

či jak to voláš?

OFELIA:

Sama neviem, otče,

čo si mám myslieť.

POLONIUS:

Bodajže ho! Ja

ťa naučím priam: myslí si, žes’ bábä;

bo akiste tú akús’ nabídku

za berný peniaz vzalas’, kdežto babky

niet platného v tom veru nábytku.

Vieš, slovnú tam si pomnúc na bitku,

za drahšiu drž sa jadrom smyslu; ináč, —

by výraz, chudák, dušou nepuknul,

keď štveme ho tak, — mne ak bláznivého

dopraješ nápitku.

OFELIA:

On, pane, lásku svoju obecal mi

počestným spôsobom.

POLONIUS:

Hm, spôsobom

to zovieš? Iďže, iď.

OFELIA:

A výpovediam

tým svojim dodal váhy v nadávku

tak rieknuc všetkých svätých sľubov nebies.

POLONIUS:

Hm, sluky lapať sluky. Ja už viem,

keď horí krv, jak márnotratne duša

dodáva sľuby jazyku. No plam

ten, dcéra, viac čo svetla dá než tepla, —

i obidvoje hasne medzitým,

čo znejú sľuby, vatrou nakladané, —

dák’ nepokladaj za oheň. Z tých čias,

hej, dcéra, buď dač’ skúpšia s panenskou

tou prítomnosťou svojou; svojich zábav

odhadni cenu vyššie, než jak znie

kýs’ rozkaz k pohovoru. Ohľadom

Hamleta, jemu ver len natoľko,

že mladoch je i smie sa pohybovať

v priestranstve širšom, než jak pre teba

je vymerané. Zkrátka, Ofelia,

tým sľubom jeho nedôveruj: sú

to leda zvodníci, a niet tej známky,

čo odedzou im dáva vzozrenia,

lež obcovaní čisto smyselných

len navrhovatelia, dýchajúci

posvätných, zbožných sväzkov kadidlom:

tým ľahšie ošialiť môcť. Nadovšetko

však toto ti: ja jednoducho nechcem,

od dneška počnúc, abys’ čo i len

okamih prázdnych chvíľ tak znectila,

že slovíčko či hovor zameníš

si s pánom Hamletom. To zachovaj si,

ti nakladám, i hybaj svojou cestou.

OFELIA:

Poslúcham, otče.

(Odídu.)

Koniec ukážky