Ladislav Nádaši Jégé

Cesta životom

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Zlatý fond SME

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Petra Vološinová, Katarína Diková Strýčková, Viera Studeničová, Michal Garaj, Martina Šimková, Michal Belička, Miriama Mládková, Daniela Kubíková, Daniela Stroncer, Alena Kopányiová, Stanislava Molnárová, Marcela Kmeťová

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

ISBN- 978-80-89278-41-1

Ladislav Nádaš-Jégé

(* 1866 – † 1940) – bol významný prozaik generácie neskorého realizmu, redaktor, literárny teoretik, lekár, znalec jazykov.

Pôvodná publikácia:

Ladislav Nádaši Jégé Dielo II. Tatran Bratislava 1973, 894. Daniel Šulc rediguje. Daniela Lehutová zodpovedná redaktorka. František Hattala zodpovedný redaktor. Antónia Paulyniová technická redaktorka.

Bibliografické poznámky:

Vysvetlivky prevzaté z vydania Jégé: Spisy I — VI, SVKL, Bratislava 1956 — 1960

Vydala Matica slovenská v Turč. Sv. Martine 1930 ako 10. zv. Knižnice Slovenské pohľady str. 251. Spisy IV, 1957 s. 95 — 312.

- 1 -

Narodil som sa roku 1873 v malom sídelnom meste jednej zo slovenských stolíc. Môj otec bol mužským krajčírom a pochodil z neďalekej dediny. Jeho otec bol malým gazdíkom, trápiacim sa po celý život na desaťjutrovom majetočku. Mal detí nazvyš, ktoré — ako hovorieval — sa mu rodili podľa vôle božej.

Od starého, za veľmi múdreho pokladaného žida som bol počul túto výpoveď: — Jehova sa stará o pokrm pre deti a rodičia sa najedia s nimi.

Keby bol býval tento Šalamún prítomný na „hostinách“, aké vyčíňal Ondro Svoreň so svojou rodinou, bolo by sa mu pozdávalo, že je s tou výpoveďou u sedliaka nie všetko v poriadku. Možno, že to platí len pre židov, lebo veru i Ondrovi i jeho Katrene sa často prihodilo, že hladnejší vstávali od večere, ako boli k nej prisadli. Detváky sa hodili na misy s kapustou a zemiakmi s takou zúrivosťou, že kým Ondro stačil dve-tri lyžice nemastnej kapusty vsotiť do žalúdka, už len po prázdnej nádobe hrkala jeho drevená lyžica. Čo mal robiť? Utrel si ústa širokým rukávom košele a stisol zuby, že mu na chudých lícach svaly v hrubých hrčiach vytislo, a stiahol remeň na nohaviciach. Veru si neraz pomyslel, že je prázdny žalúdok ťažší ako plný.

Ako chlapec často som chodieval k starým rodičom. Hoci nebolo tam objedze, ale medzi svojimi strýkmi a tetkami som sa jednako necítil zle. Čiastka otcových bratov nebola staršia odo mňa, a tak som mal v nich celkom dobrých kamarátov, lepších ako v chlapcoch vo svojom rodisku. Isté je, že tí ľudkovia boli na svoju biedu tak privyknutí, že im ani na um neprichodilo kloniť preto hlavu. Mysleli, že to ani inakšie nemôže byť. Žili práve tak biedne ako ich susedia, a tak si nemali čo závidieť, a jednako závisť väčšmi zožiera srdce ako sám nedostatok. Môjmu otcovi nezvyšovalo veľmi, ale jednako vždy keď mal príležitosť, poslal svojmu otcovi čo len zlatku-dve, hoci si ich často i sám požičal. Veru to nerobil z nejakej citlivosti. Chcel mu ukázať, že je on „pán“ a že si to môže dovoliť. Starý otec ma preto vždy prijal s veľkou vďakou. Nie tak stará mať, ktorá z tých peňazí nemala nijakého osohu, lebo ich „starý“ zakaždým statočne do grajciara utarmonil u Jonáša, a príduc domov podpitý, robil len nezdobu.

Biedny to bol život, ktorý mali moji starí rodičia. Ešte keď bol aký-taký rok, len sa pretrápili, hoci na najbiednejšej strave. Ale v mokré roky bola to hotová núdza. Starý Svoreň sa zúfalo škrabal za uchom, nadvihnúc rukou baranicu, aby to mohol dôkladnejšie urobiť, keď tak kamenec alebo mráz vyničil celé záhony.

My chlapci sme sa často smiali, keď nešeredne stobohoval na dažde bez konca, ktoré zničili už na zvážanie hotové obilie. A keď v jeseni nebola ani polovica zemiakov ako v dobré roky, keď sa prípadne mohol predať ktorýsi centík, veru Svoreň dosť jedovato hľadel na každý pysk, ktorý musel napchávať, najmä keď detváky šarapatili alebo robili krik. Hej, ako ľahko odpásal remeň a kazil im dobrú vôľu! Pravda, fagani ho nečakali, keď zazreli známy pohyb ruky k remeňu, zmizli ani kŕkajúce žaby v močiari, keď hodíš skalu medzi ne.

Jedny prázdniny som, ako už dorastajúci chlapec, skoro celé strávil pri starých rodičoch. Bol to hotový majáles, ktorý mi až hodne neskôr v živote urobil zrozumiteľným rozdiel medzi beznádejným, v temných uliciach a brlohoch sa míňajúcim živorením fabrických robotníkov a omnoho rozmanitejším žitím sedliakov, ktorí ináč stoja na nepomerne nižšej úrovni životných potrieb.

Na dedine má každý dych, každý posunok matky-prírody svoje dráždivé, nervy občerstvujúce krásy. Aký divný účinok má prudký letný dážď, za ktorým hneď slnce rozráža oblaky! O letnej búrke možno písať dityramby!¹ Je to skvost, je to skvelé predstavenie rozličných, na všetky zmysly mohutne účinkujúcich síl prírody. Ešte i pozdnojesenná chumelica, pomiešaná s dažďom, má svoje príjemné, dráždivé stránky. Vietor drme z človeka chrániace šaty a trepe mokrý sneh do tváre. Aké je to elektrizovanie zmyslov a aká radosť zatým teplá izba!

O pekných dňoch, ich ránach a večeroch vie každý spievať pesničku. Ale i mučenie horúcich omnoho trápnejšie tlačí telo-dušu hoc i vo veľkých sieňach moderných fabrík ako v širokom poli, kde je skoro vždy aspoň vánkom miernené.

Život roľníkov sa strakatie rozličnými prácami podľa období roka, mestský robotník má ugniavenú dušu obrazmi bez farby a rozmanitosti. Mnohí roľníci znášajú s úsmevom biedu, pre ktorú by sa fabrický robotník búril, a i najväčšia strata, ktorú zapríčiňuje smrť, je na dedine zmiernená toľkými srdečnými, ba humoru plnými črtami, toľkou oddanosťou do vôle božej, že sa odoberie i takýmto úderom veľká čiastka bôľu a beznádejnosti.

Dedinčania vôbec nenesú život ťažko. Sú hodne blízki filozofovi, ktorý povedal, že len ten sa môže pokladať za šťastlivého, kto môže povedať: — Vitaj mi, život, so všetkým, čo donášaš, a vitaj mi i smrť, so všetkým, čo zatajuješ!

Tieto dojmy ostali mi nezmazateľné v duši po spomenutých vakáciách. Pravda, k čistému povedomiu mi prišli, až som poprevracal mnohé stránky knihy života, naplnené zväčša nie radostnými, ale clivými, dušu skľučujúcimi udalosťami, ktoré nás nútia chytať sa každej útechy, prichádzajúcej z hociktorej strany.

Môj starý otec — volal som ho ňaňom ako ostatné jeho deti — mal čosi z prirodzeného filozofa. Rád robieval svoje poznámky na všetko. Mne sa v tie časy zdali múdrymi. Dnes, nakoľko sa pamätám na ne, krútim hlavou nad nejednou. Či právom? I to je otázka, lebo veď sa každé tvrdenie dá vykrútiť.

Často spomínal, že ľudia sú už raz hlúpi, keď si myslia, že žijú preto na svete, lebo je tu dobre. Paroma je tu dobre. Ani najlepšia pálenka ti nechutí tak veľmi, ako veľmi ťa bolí zub. Pre bolesť zuba budeš zavýjať ani pes na mesiac, ale pre dobrotu pálenky ešte nikto nehúkal.

— Na svete by bolo hej, keby si mohol robiť, čo chceš. Ale práve čo by si chcel najradšej robiť, to nesmieš. A keď to jednako urobíš, nuž ťa kýsi diabol stále omŕza, že z toho budú z ktorejsi strany opletačky. A keď ti slúžny a sudca dá pokoj, tak ťa môžu na druhej strane opekať na ražni.

Keď si teraz spomeniem na tie vakácie, tak vidím, že v človeku ostali rudimenty² nielen z jeho niekdajšieho telesného stavu, ale i z duševného. Málokedy sa cítime lepšie, ako keď, napodobňujúc život primitívnych ľudí, žijeme v najbezprostrednejšom styku s prírodou. Polonahí, otrhaní, bosí sme sa tĺkli po horách a lúkach, pasúc dobytok, chytajúc ryby, ryjúc cudzie zemiaky a pokladajúc vôbec všetko za spoločný majetok, čo sa nám zažiadalo. Váľali sme sa pri potokoch pod vŕbami, v hájoch pod smrekami v najprirodzenejšom spolužití chlapci a dievčatá. Situáciu, ktorú predstavuje Tizianov obraz „Nymfa a pastier“,³ sme nesčíselnekrát napodobnili. Že sme často vyčíňali i hry satyrov,⁴ hoci sme boli len dvanásť-pätnásťročné deti, by som tiež nemohol odtajiť.

Medzi najprvotriednejšie rozruchy patrilo, keď sme išli v temnejšie noci s kárami v čas kosby obilie kradnúť. Čo mal chudobný človek robiť? Úroda bola planá, zárobku nebolo ani toľko, čo by za fajku tabaku kúpil, neostalo iného ako pomáhať si, ako si mohol, ak si nechcel hladom kapať.

A veru neboli tie podujatia bez nebezpečenstva. Koľko ráz sa stalo, že kradošov zbili až na smrť. Ľudia bránili svoj majetok, ktorého zväčša tiež nemali nazvyš, kolmi, sekerami, nožmi, ba i strelnou zbraňou.

Ňaňo mal doma troch synov a dve dievčatá. Najmladší mal osem rokov, najstarší synovia, ktorí boli ešte pri ňom, Mišo a Juro mali devätnásť a dvadsaťjeden rokov. Keď mala vyjsť výprava, podvečer boli vyslaní špehúni podľa možnosti na čím ďalej ležiace polia, aby sa presvedčili, či sú nie strážené. Špehúni sme boli vždy my mladší. Stalo sa, že nás ponaháňali, lebo veď naši spoluobčania veľmi dobre vedeli, prečo sa také chlapčiská večerom potĺkajú po poliach. Beda bolo tomu, kto sa dostal do nepriateľských rúk! Vymlátili ho nemilosrdne. Pamätám sa na prípad, že osemnásťročnému synovi dobrého gazdu prestrelili nohu, a hoci bol dlho chorý, neopovážili sa ísť žalovať, aby nevyšiel i jeho hriech najavo. I to sa stalo, že našli v poli na smrť dobitého. Vyšetrovanie nemohlo nájsť ubijcu, hoci rodina s istotou vedela, kto je to. Nechceli vyjsť s farbou, že sa to stalo pri obrane proti zboju. Obyčajne sa roztrusovalo, že ho niekto zbil alebo zabil zo žiarlivosti, dolapiac ho pri žene alebo milenke.

A na takéto nebezpečné výpravy sa odvažovali preto, aby na dvojkolesovom vozíku vzali niekomu niekoľko snopov ovsa alebo jačmeňa, ktorého hodnota mohla byť niekoľko šestákov!

Raz sme boli i na dreve v obecnej hore. Kradnutie obecného dreva nebolo také nebezpečné; tu bolo najhoršie, čo sa mohlo pridať, že človeka zapísal hájnik a že ho úrady odsúdili na pokutu a náhradu. Milé to nebolo, lebo to urobilo mnohonásobne väčšiu sumu, než aká sa utŕžila za ukradnuté drevo.

Ňaňo sa dohovoril so švagrom z horného konca, s Pavom Kozlíkom. Zhovárali sa v dlhých prestávkach, v ktorých fajčili zo zapekačiek, odpľúvajúc.

— Ty, Pavo, nešiel by si ty dnes večer do Ráztok po drevo? — spýtal sa ňaňo.

O chvíľu Pavo povedal:

— A čože, už nemáš dreva?

— Mať ešte čosi mám. Ale by mi bolo predať ktorýsi metrík, niet groša v dome ani na soľ. Kone máte doma, mohol by si ísť.

Pavo sa ohrýzal, že mu je podsebný bosý, že si roh rozrazí.

Nerozumel som celej veci. Prečo mal ísť Pavo po drevo, keď chýbalo ňaňovi?

Nezmúdrel som z toho dohovoru, lebo keď ma ňaňo zbadal, že počúvam, čo hovoria, zakričal na mňa, aby som sa pratal, lebo ma tak kopne, že sa všetko vo mne zmieša.

Keď sa večer zotmilo, Mišo a Juro zapriahli do kolies a šli do Mlák na drevo. Keď som chcel ísť s nimi, vzali ma so sebou. Cestou sa ticho dohovárali.

Mišo, starší, mal čaptavé nohy a vždy kútiky na ústach; nebol naskrze mocný šuhaj, ale drhol ani hovädo, nadkladal sa za každého. Juraj bol územčistý, širokých pliec, vrtký šuhaj, ale hľadel radšej za dievčatami ako za robotou.

Mišo povedal:

— Len či svák odviedol Maťa. (Maťo bol hájnik.) Nevidel si ho? Čo povedala Mara? (Mara bola ich desaťročná sestra.)

— Mara povedala, že ho okolo domu nebolo vidieť. Dopytovať sa bála, aby ju nezbadali, a okrem toho sa bojí i psa.

— Ak nás dochytí, bude zle-nedobre.

— Neboj sa, iste šiel za svákom.

Prišli sme do riedkej hôrky pred húštinou. Mesiac trúsil bledé svetlo po skalnatej ceste a po lúčke, ktorou sa hadila. Onedlho sme prišli pred veľké hŕby naukladaného okrúhleho dreva. Mládenci vypriahli kone, zviazali im predné nohy a pustili ich na pašu. Kone, skackajúc po lúke, hlasno rumádzgali trávu.

Mišo a Juro obzerali hŕby a vybrali z nich niekoľko tenších rohov, ktoré bolo ľahšie popíliť a pokálať na polená ako hrubé klady, s ktorými by si tak neboli mohli dať rady. Rozpílili ich na polovice a pokládli na kolesá za dosť krátky čas. Kým strýkovia pílili, ja som musel vyzerať, či nejde hájnik z niektorej strany. Veľmi som sa bál, že príde, lebo som mal strach, že môže povstať bitka, ktorá ktovie ako sa skončí, keď Maťo mal pušku.

Šťastlivo sme prišli domov krátko po polnoci. Ňaňo vyskočil len v nohaviciach, keď počul hrkotať voz, a všetci traja sa razom dali do dreva; rozpílili a pokálali ho na siahovicu a ešte za tmy šli s ním do mesta.

Hoci ňaňovci bývali na konci dediny, mali jednako susedov, ktorí veľmi dobre počuli príchod voza a kálanie dreva v noci. Boli na čistom, o čo ide. Veď to bola nočná práca, ktorú i oni robievali, a preto boli hluchí a slepí, ako inokedy bývali Svoreňovci.

Ech, ono je len ťažšie byť statočným človeku chudobnému ako biskupovi alebo direktorovi banky.

Alebo sa má vec naopak? Nuž, homines sumus.⁵

Ráno som sa spýtal Mary, prečo ňaňo posielal sváka Kozlíka do hory po drevo, keď on chcel ísť.

— Joj, aký si ty sprostý, Jožo, — smiala sa Mara, hojdajúc sa na oji hnojničiaka a ujedajúc ovsený poplan.⁶ — Ani to nevieš?

— Neviem. Nuž prečo?

— Preto, aby hájnik išiel za nimi do Ráztok a aby sa neplietol v Mlákach.

— Nuž a či sa dal sváko Kozlík namiesto ňaňa chytiť v Ráztokách? Hahaha, aká si ty sprostá, Mara, nie ja!

— Ty si sprostý, ty, ty, ty! — pichla Mara do mňa ukazovákom a vytriešťala okále. — Veď sváko Kozlík išiel len pomaličky cez háj a nedotkol sa kúska dreva ani za celý svet. Iste vyčíňal len fígle s hájnikom. Povedal mu akiste, že si príde po drevo, keď ho tam nebude.

Keď sa večer zišla celá rodina, nezhovárali sa o inom, ako kto v dedine koľko peňazí poslal z Ameriky. Skoro všetci, čo boli „za mlákou“, posielali na dedinské pomery veľmi značné sumy.

— Keby sa už len ktorýsi z vás mohol ta dostať! Hej, ale by sa nám omľaslo! — končieval ňaňo rozhovor.

Najväčšia ich túžba bola dostať sa do Ameriky. To bolo ich eldorádo,⁷ všetky sny o blahobyte a šťastí sa viazali k nemu. Sami si nemohli pomôcť a vtedajšej vláde na pozdvihnutí ich hmotných pomerov nezáležalo. Naopak potrebovala mizerných otrokov, ktorých páni mohli čím lacnejšie využitkovať.

Nádej, že sa dostanú raz do Ameriky, im osladzovala horkú biedu. Ňaňo často napínali svaly na chudých lícach, prežierajúc sliny a tešiac sa, že však i na nich spŕchnu americké toliare, a vtedy si i on bude môcť pomastiť svoje vpadnuté brucho.

Stará mať bola chudá ako trieska, nebolo na nej masti ani za orech. Drhla celý deň a hundrala na všetko. Kedy a čo ona jedla, nemohol som pobadať. Cez tie vakácie, keď som bol tam, mala dvanáste dieťa. Myslím, že tí ľudia mali toľko detí i preto, lebo sa pri krste a na pohrebnom kare najedli do sýtosti. Vtedy sa pokladal ňaňo za oprávneného požičať na zmenku niekoľko zlatých. A keďže sa jedna či druhá udalosť prihodila dosť často, rástol dlh, ktorý nevládali splácať. Z dvanástich detí im umrela polovica.

Tentoraz po pôrode stará mať ochorela, a keď kadejaké domáce lieky nepomáhali, ňaňo musel sa s ťažkým srdcom odhodlať doviezť lekára, doktora Búroša, ktorého som dobre poznal, lebo sa veľmi často i u nás obracal. Bol vysoký, mocný chlap, ešte mladý, veľmi rázneho vystupovania.

Keď vošiel do ňaňovcov, prvé bolo, že prskal a fúkal:

— Doparoma, veď sa tu človek zadusí! Pootvárajte obloky!

Pristúpil k posteli, na ktorej ležala stará mať a hľadela najašene naňho. Búroš vyhádzal spod nej všetky nečisté handry.

— Dajte jej čistú bielizeň! Veď od toho smradu musí skapať!

Babica a kmotry skákali a behali, ani keby ich palicou naháňal, a podonášali čisté plachty, košele a preobliekli chorú, hoci to pokladali za veľmi neprimerané počínanie.

Kdeže i nie! Veď čistú bielizeň hneď zanečistí!

Búroš ju s eskamotérskou rýchlosťou poprezeral a ustálil, že má popôrodnú horúčku. Najprv povedal babici svoju mienku a zatým nadal ňaňovi, stojacemu skrúšene pri posteli:

— Vy starý trúp, mali by ste už mať rozum! Načo sú vám detiská? Máte ich len, aby vám mreli. Nemáte sami čo jesť s deťmi, a plodíte nových hladošov! A biednej žene nedáte pokoja! Hanbite sa!

Ňaňo sa škrabal za uchom.

— Ja za to nemôžem. To je pánboh na vine.

— Netárajte také sprostosti! Také staré rešeto, ako je vaša žena! Vy ste zver bez rozumu a uvaľujete svoju hlúposť na pánaboha! Hanbite sa!

Zatým porozprával obšírne a dôkladne, čo a ako majú s ňou robiť, vzal klobúk a palicu, že pôjde.

— Príďte mi každý deň povedať, ako s ňou bude. Rozumeli ste?

— Rozumeli, rozumeli, — podotkol ňaňo nepokojne, lebo mu prišlo platiť za návštevu.

— Nuž a prosím ponížene, čože sme im dlžní?

— Päť zlatých! — odvrkol Búroš a pozrel na ňaňa.

Ňaňo tak bolestne skríkol, ani keby ho niekto bol nožom pichol: — Pre pánaboha, päť zlatých!

Iste mu mihlo hlavou, že päť zlatých dostane za láktor dreva, a koľko je to roboty a prípadne i nebezpečenstva pokuty! A tu taký panák obzrie ženu za čas, čo by si sa ledva otčenáš pomodlil, a pýta za to päť zlatých!

— Čože, zdá sa vám to mnoho? — pýtal sa lekár a zapálil si cigaretu.

— Veru je to len ukrutne mnoho, a ani ich nemám, — žaloval sa ňaňo, na čo mu kmotry dosviedčali.

— Tak koľko mi chcete dať? Dve-tri zlatky? Vy starý ozembuch, vy si robíte kratochvíľu a ja sa musím potom babrať s vašimi starými babami!

— Možno bude dosť i dve zlatky, — opovažoval sa ňaňo nesmelo. — Veď ich volali i do iných domov: tam si to nahradia.

— Tak dajte sem dve zlatky a poďme.

Zatým navštívil ešte niekoľko chorých v dedine, ktorá je veľmi roztratene stavaná, takže šli vozmo. Keď prišiel ňaňo domov s medicínou, rozprával, že mu Búroš i tie dve zlatky vrátil, vraj za to, čo ho po obci vozil.

— Ešte mi i zavárania dala jeho pani. Keď sa zoberieš, musíš mu ktorési to vajce poslať, Katra.

O dva týždne stará mať zasa tak drhla ako pred chorobou. Pánboh vie, čo v nej trvalo.

Vajcia Búrošovi doniesla Marka. Ale keď jej doktorka ponúkla za ne peniaze, nemohla sa premôcť a prijala ich.

Skoro celé dva mesiace som bol na dedine a hoci som sa zavše i nahladoval tam, ostala mi jednako na môj tamojší pobyt jedna z najmilších spomienok môjho života.

Rozísť som sa zle rozišiel s ňaňovcami.

Pásli sme husi na lúke. Pritom sme na potoku, „kačky strieľali“. Totižto hádzali skalkami plocho na vodu, aby skalka, viac ráz sa odraziac, skákala po vode. Podarilo sa mi pritom šťastlivo zlomiť jednej z husí nohu.

Nič by sa nebolo stalo, keby to bola bývala hus cudzia, ale bola to hus ňaňovcov. Doniesli sme ju domov, kde ju zarezali. Mňa ňaňo za moje ustávanie poriadne vymlátil remeňom a vyprášil z domu, hoci sa už mrkalo.

Bol pre čosi rozčertený, a tak stačil tento môj priestupok na ten veľký výkon, ktorým sa ňaňovci s mojimi rodičmi nadlho rozkmotrili.

Už som od dávnejška pobadal, že stará mať najmä pri jedení tak zazerá na mňa, ako keby mi žičila, aby som sa každou švábkou zadusil. Teraz nahliadam, že ma s istou oprávnenosťou nenávidela, keďže som i jej, i deťom zo skúpeho jediva ešte odjedal nepomerne veľkú čiastku. Najmä keď sme jedli kašu s bryndzou, rozhádzanou na jej povrchu, bezočivým, zručným záberom drevenej lyžice som z nej viac pre seba zabral, ako prináležalo na jedny ústa, usilujúc sa ju čím najrezkejšie prežrieť, aby som útok mohol zopakovať, kým ešte bolo niečo bryndze na kaši. Ostatní si vždy brali ku každej lyžici len omrvinky, kdežto ja som sa napchával čistou bryndzou.

— No, zadus sa ňou, zadus, ty troviteľ, — napomínala ma láskavo, keď mi raz zabehlo, pozerajúc na mňa očami ani dvoma rozpálenými nebožiecami.

Stará mať bola chudá, koža na nej samá vráska, na povyťahovanom hrdle jej sedel veľký hrboľatý hrvoľ, ústa mala tenké, zuby zlé; špatné babsko. Stále frfľala, či ju niekto počúval, či nie; všetky svoje myšlienky vyslovila, ako sa v nej vyliahli. Zavše som dopočul, ako či pred mužom, či pred synmi na mňa nadávala, že ich vyžieram, čo ma už diabli neberú.

Ale čo som si ja z jej rečí robil? Nič. Ani najmenej som sa nimi necítil urazený, už i preto nie, lebo ona do každého zapárala.

Jednako, keď sa vyskytla príčina ma vystrnadiť z domu, ňaňo, proti mne jej rečami nepriateľsky naladený, tentoraz ju použil už i preto, lebo mu otec dávno nebol nič poslal, hoci sa dosť navyzvedal od každého Hrabovčana, ktorý prišiel z mesta, či mu môj otec niečo „neodkázal“.

Padlo na váhu i to, že sa odstránili i jedny nebezpečné pysky od husacej pečienky.

Keď ma takto po rodinsky vyhodili — najmenší strýk a stryná ešte i skalami hádzali do mňa, čo som, pravda, junácky rovnakým spôsobom odplácal — utekal som k ujcovi Cúdorovi na vrchnom konci dediny, lebo som sa bál nocou pešo domov ísť.

U ujca sa mi dali najesť do vôle božej, a preto som i z vďačnosti rozprával na ňaňovcov všetko zlé, čo som vedel a vymyslel, maľujúc čerta omnoho černejším, ako bol v skutočnosti, ako je to už oddávna zakorenený ľudský zvyk.

Ráno som sa rozbehol domov, prejdúc poľahky osem-desať kilometrov do Stráňova. V ostatnej dedine pred mestom som začal rozmýšľať, ako ma príjmu doma. Obával som sa, že ma otec vymláti, a preto som začal plakať, aby som aspoň mať získal na svoju stranu. Vedel som, že keď prídem domov plačúc, mať bude nadávať na starých rodičov, a čo by i sto ráz oni mali pravdu. I s tým som bol na čistom, že sa nepochválim, že som husi zlomil nohu, lebo by to pokladali za veľmi veľký prečin. Ak bude otec do mňa veľmi dojedať, poviem, že ma ňaňo preto vyhodil a vytrepal, lebo mu dávno peňazí neposlal.

Kráčajúc špinavou, neriadne stavanou a biedne dláždenou ulicou mestečka, nariekal som, že sa len tak ozývalo. Vošiel som do pitvora s takým revom, že sa celý dom i susedia zbehli. Mať, ako vždy, varila v kuchyni s dieťaťom v náručí. Pobadal som, aká je biedna. Otec vybehol z dielne v nohavicicach, ktorých ošúchaná a poplátaná zadná časť mu visela nad kolenami: na holých nohách mal obdraté pantofle a na krku prevesený centimeter. Smial sa ako vždy.

Tovariš, učni, bratia, sestry, všetko sa zbehlo, ešte i susedky, ktoré predstieranou sústrasťou zakrývali škodoradosť nad iste nemilým prípadom.

Otec skríkol na mňa:

— Čože ťa už dohnalo a čože tak reveš?… Čuš už, lebo ti pysky tým cmuľom zapchám!

I vytrhol cmulík z ruky dieťaťa, ktoré ešte väčšmi začalo vrieskať ako ja. Pritom ma drmal za plece.

— Nože ho nedrm, — zvolala naňho mať, vytrhnúc ma z jeho rúk. — Ty komediant akýsi! Čože ti je, Jožičko, čo sa ti stalo? — pýtala sa a pohladkala ma po hlave.

Keď som však následkom jej ľutovania začal ešte väčšmi vyrevúvať, stratila i ona trpezlivosť a buchla ma dosť dobre po chrbte.

— Veď už toľko nevyrevúvaj, lebo ťa rozdriapem! — skríkla rozčúlene dupkajúc.

— Keď ma, keď ma ňaňo ukrutne vymlátil, a ja som v noci musel utiecť z domu, a ja som nič neurobil. Len oni všetci hovorili na nás, že sme my len všivaví žobráci, nafúkaní na svoju biedu. A oni kradli, čo videli-í!

— Nuž a prečo ťa tak počastoval? Musel si čosi vykonať, čo sa nezrovnáva s desatoro prikázaniami. Ty si len lotor! — kričal otec a smial sa. — Poznám svoju fajtu!

Otec sa vždy smial. Ešte i keď ho žalúdok bolel, keď si bol večer predtým viac vypil, i vtedy sa smial.

Vtom prišiel akýsi pán po šaty a záujem o mňa razom prestal na veľké sklamanie susediek, ktoré nespokojne hundrúc, šli za svojou prácou.

Mať ma vzala do kuchyne, dala mi kyslého mlieka a chleba a vyrectovala ma, ako sa všetko vlastne prihodilo a ako ňaňovci nažívajú. Viem, že som zasa luhal na nich, ako som len vedel. Matke som sa priznal, že som husi zlomil nohu. Zakázala mi o tom hovoriť, hľadiac len na to, aby som zle nepochodil. O to sa nestarala, či bude na ňaňovcov zle-nedobre, keď ma takto, údajne bez príčiny, vyhnali z domu, a to nočným časom.

Nuž ale ženská politika bola vždy taká.

*

Priznám sa, že som si, hoc i ako inteligent, nikdy hlavu nelámal na niečom, čo sa ma bezprostredne netýkalo. Preto som nešpekuloval ani o tom, čo je príčina toho, že niektorý človek je dobrej vôle, i keď sa topí, a druhý zlej i na priateľovej svadbe (nie svojej). Materialisti hovoria, že dobrá vôľa závisí len od telesného nastrojenia. Ale prečo sa môj otec smial, i keď mal žalúdočné kŕče, alebo smial sa i vtedy, keď v jeden deň pochoval troje detí, čo mu umreli na záškrt? Robil fígle, že odišli, lebo mater zle varila. Primnoho bolo kapusty a zemiakov v jej strave.

Otec sa bol vyučil svojmu remeslu v Stráňove, a keď sa stal tovarišom, išiel na vandrovku do Pešti, kde u istého predmestského krajčíra pracoval tri roky. Odtiaľ prišiel ako povestný, v Pešti vyučený krajčír a číry Maďar naspäť do Stráňova a vzal si kuchárku vicišpánovu za ženu, čím hneď získal i stoličných pánov za objednávateľov.

Všetky tieto okolnosti sú mi známe z rozprávok otcových, ktorý vše v nedeľu popoludní ležiac na posteli, rád vykladal svoje skúsenosti.

— Nuž všetci páni dali u mňa robiť, pravda, zväčša na úver. K tomu žiadali i to, aby som bol i dobrým Maďarom. Pre mňa, myslel som si, ja vám budem, čím chcete, len zaplaťte! I mondokoval som im takou krásnou maďarčinou, že nebohý Arpád musel mať horšie kŕče v žalúdku, ako ja vše mávam. Ale oni ma chválili, že krásne hovorím. Len sa im tak oči svietili od radosti, ako máčkovi Fipánovie. Oni sami sa v tie časy najradšej po slovensky zhovárali medzi sebou; veď im slovenčina ľahšie šla a vždy preskočili do nej, keď si chceli niečo od srdca povedať. Ale so mnou by neboli iného slova stratili ako maďarského. Chválili ma, ako krásne hovorím, a za chrbtom robili zo mňa posmech a porúhali sa mi.

Nuž, aká diera, taký zápach.

Sprvu som ja tie úvery len trpel, ale keď som začal na ten obchod doplácať, nuž som sa po troche i ja po slovenský začal s nimi zhovárať. A to tak okrem žartu. Koniec bol, že ma za niekoľko rokov všetci pozanechávali práve tak, ako ja ich maďarčinu. Už len, aby som im robil na protiveň, stal som sa takým Slovákom, že len tak hučalo.

Prišiel ku mne Tornyay Aladár, ktorý vygazdoval so svojím majetkom a ktorého urobili akýmsi vyšším kancelistom. Kamarátil sa so všetkými pánmi, ktorým všetky služby konal. Taký niktoš. I príde mi a ak Miška barátom, tak Miška barátom,⁸ aby som mu nielen ďalej čakal, čo bol dlžen, ale ešte i nový oblek urobil.

S ním prvým som sa začal po slovensky zhovárať. „A veru, pán Tornyay,“ nepovedal som pán urodzený, čo ho veľmi škrelo, „ja som im nie nijaký Miška barátom, ja som im pán majster Svoreň, ktorý potrebuje svoje groše, lebo z ich daromných rečí nevychová šestoro detí. (Toľko vás už vtedy bolo). Keby som i ja mohol pyskom vyplácať svojich veriteľov, bol by som najbohatším človekom v celej stolici. Pán priateľ tuto, toto, takto, groše na stôl.“

Haha, veru som ja tomu povedal. Utekal, ako keď psa obaríš.

O chvíľu prišiel ku mne hajdúch Paľo, aby som išiel naskutku k pánu hlavnému slúžnemu. Nevedel mi povedať, čo chce so mnou. Bol veru u neho Tornyay a s tým čosi repentili. Spomínali — disznó, ronda szabó,⁹ a však mu ja ukážem.

Smial som sa. Ale som im zakúril. Hajdúchovi som povedal, že prídem, keď budem mať stihu, a šiel som si do Bergera trochu gurážu napiť. Nech čaká ten bruchaj.

Keď otec takto rozprával, mať, ktorá vždy, ešte i v nedeľu popoludní, niečo robila, keď nie iné, aspoň bielizeň plátala, vše naskočila naňho.

— Veď si ty len najväčší chlap zo všetkých, keď si sám. Ale medzi inými ani hlasu nečuť, ani chlapa nevidieť.

— Joj, ako to len môžeš povedať! A či som len pred týždňom nevymlátil Cigánča, čo ti chcelo zásterku ukradnúť? Hahaha! Vidíš, ako táraš do sveta.

Všetci sme sa zasmiali, ešte i mať, ktorej sa to zriedka pridalo. Videli sme, že otec robí len posmech zo seba, lebo išlo o osem-deväťročného šarvanca, ktorého bol buchol zo dva razy po chrbte, keď ho pristihol pri krádeži.

Zatým rozprával, ako hlavný slúžny naskočil naňho.

— Prvé bolo, že mi vytýkal, že som pansláv. Potom mi hrozil, že ma všetci páni od stolice nechajú. Zasmial som sa.

„Spánombohom, len nech mi poplatia, čo sú mi dlžní. Veď beztoho od niektorého z nich nevidím živého grajciara, len zmenky. Vyplácajú ma zmenkami, ktoré ja musím žírovať,¹⁰ pričom vždy omnoho viac vypožičajú, ako potrebujú pre mňa. Zmenky neplatia a sporiteľne mňa naháňajú. Zlá je to hostina!“

„To je nie pravda!“ zakričal na mňa. „Ja ich statočne vyplácam.“

„Áno, oni jediný. Ale čože, z nich nevyžijem. Oni si dajú u mňa raz za päť rokov nejaké hábky ušiť za pätnásť-osemnásť rímskych. Keď potrebujú lepšie šaty niekedy, tie si dajú inde urobiť. Chvalabohu!“

„No toto je jednako svinstvo!“ zreval a trepol penovku o stôl. „Ja ich naučím móresu! Keď ich raz začnem sekírovať, utečú za mesiac zo Stráňova.“

„Ale oni?“ smial som sa. „Veď čože mi môžu urobiť? Čože som takého urobil, za čo by sa mohli do mňa miešať?“

— No, počuješ, to už zasa cigániš, že si sa s ním tak zhováral, — naskočila naňho mať.

Otec sa smial.

— Pravdu máš, nezhováral som sa s ním tak, ale som sa mal. Aspoň Búroš mi kázal, aby som s ním tak hovoril. Ale čože, každý nemá taký pysk ako on.

— Nuž, čo si vykonal?

— Čo som vykonal? Vytiahol som knižku z vrecka a ukázal mu čierno na bielom, čo zarobím od pánov od stolice a čo sú mi dlžní. Povedal, že je to nie pravda.

„Ak chcú, donesiem im aj výťahy zo sporiteľní, keď neveria.“

Urobil tvár ani divý Turek a vrieskal, že sa v celom úrade ozývalo.

„No tak! To je naozaj svinstvo! Počuješ, Aladár, a prečo vy tomu človeku neplatíte? Veď je to škandál! Na lumpačky, karty, dievky máte peniaze, ale remeselníka vyplatiť, to vám smrdí! Fuj, fuj, hanba, vy lumpi!“

Tornyay vytreštil naňho oči.

„A či si ty, Gézuško, lepší?“

„Vedia čo, majster? Ja im tie peniaze poinkasujem. Ja, aby vedeli.“ I tĺkol sa päsťou po prsiskách, že len tak dunelo. „Huncút moje meno, ak nie!“

— To všetko urobil len pyskom, — povedala mať.

— Nezinkasoval ten ani grajciara. A ak i zinkasoval, zadržal to pre seba. Veď je to zázrak, kde ten človek peniaze podieva. Ničoho nemá, dom na spadnutie, koč stará haraburda, kone ledva na nohách stoja, a také panstvo! To všetko v kartách premárni. Dcéra je ľahkomyseľná a syn lumpisko. Čo by tomu peniaze Váhom tiekli, i tak sa v tom deravom sude neudržia. Nebolo to zle, že som sa tých loptošov striasol. Mám menej roboty, ale aspoň vidím groš za ňu.

I obrátil sa a zívol, a o chvíľu chrápal, ani keby buka pílil.

*

A zasa v jednu nedeľu popoludní bola u nás i Žofka Pipánovie. Pipán bol dobrý gazda a býval v jednom dome s otcom. A znášali sa ešte dosť dobre spolu. Ale len preto, že rodičia okrem trochu raždia, čo učni z hory nanosili, nemali nič na dvore. Pravda, i prasa kŕmievala mať. Nuž ale o to sa nemohli s Pipánom naťahovať, o tom každý vedel, čie je. Ináč Juro Pipán všetko vyhlásil za svoje. Veď čo by taký žobrácky krajčír mohol mať!

Medzi štyrmi očami rečeno, my deti a učni sme sa mu dosť dreva a vajec nakradli, čo ako dával pozor. O ovocí v záhrade ani nehovorím. To by nebol ustriehol, a čo by bol mal sto očí. I psy držal, ale s tými sme my boli väčší kamaráti ako on. Ony nám samy ukazovali, kde je to najlepšie, a strážili, aby nás nikto neprekvapil, keď sme boli na ňom.

Ale Žofka bola celkom iný koreň. Bolo to dobré dievčatisko. Prišla k nám, keď len mohla, a nestála nikdy podaromnici, podpierajúc dvere, ale vždy sa chytila akejsi roboty. A bolo jej veru dosť a dosť. Veď biedna mať pri toľkých deťoch naozaj nestihla všetko porobiť.

I teraz si sadla k matke a pomáhala jej plátať. Keď sedeli spolu, nepočúvali veľmi otcove rozprávky, ktoré už bohvie ktorý raz rozprával, ale si obyčajne v tichosti šepkali o svojich veciach.

Otec si ľahol, zoblečúc kabát a zobujúc povytláčané topánky, na odkrytú posteľ, zapálil si fajku s dlhou rúrkou a ako v driemotách vykladal, kým nezaspal. My, čo staršie deti, sme ho počúvali ako apoštola.

— Keď sme našu Hanku krstili, to vám bola paráda! Mať bola kuchárkou u vicišpána, a tak nám prišiel Lipnický za kmotra. Doviedol so sebou, aby sa mal s kým zabávať medzi takou čvargou, ako sme my boli, i Szökeho, Barnássyho, Baksayho a ešte akýchsi dvoch či troch potrimiskárov. Koč do kostola požičal mi vicišpán. Čože, vaša mať bola osoba krásna, videla sa každému. Viem, že i pán vicišpán fľochol na ňu, keď ho jeho stará, ten šošovicový pyštek, nevidela.

— Nože netáraj také hlúposti, ty blázon, — ozvala sa mať od roboty.

— No, daj si pokoj, bola si ako z cukru. Ani z marcipánu. — I mľaskol jazykom.

— Nuž veď som už len bola inakšia ako teraz, keď som sa pri tebe zodrala na vecheť.

— No, hodná osoba si ty i dnes. Nejeden by si i teraz oblízal paľúchy za tebou. No, ale, akože to bolo? Hja, hej, na vicišpánovom koči sa zaviezli do kostola. Pravda, bez vicišpána, lebo on sa pre mnoho práce, čo mali s kartami, musel dať pri krste zastúpiť… Ale na večeru prišli, oj, prišli, a to včas, už o piatej boli tu. Kým prišli ostatní hostia, vypili nám všetku varenú pálenku, vytrúbili víno a zjedli celú šunku. Ja som sa divil, kde sa to do nich prace. Veď, pravda, majú brušiská ani vahany. Podvečer prišli moji kamaráti so svojimi ženami. Všetci boli pekne vyobliekaní, ako sa patrí, keď idú na takú slávnosť, len páni boli ako šlajfiari, lebo sa im veru pre hocijakého krajčírika nechcelo preobliekať čierne háby. Vyjesť ho vyjedia, ale mu i trochu úcty dať, to už nie. Tak to vždy robievali a robia i teraz. Doma chodia v tri razy prevracaných oblekoch a napukajú sa, keď niet iného, i zemiakov s kyslým mliekom sťa prasce, ale keď idú niekde do Pešti alebo inde do sveta, to sa vyparádia. Tu nevybije z nich remeselník, či kováč, či šuster toho mozoľného groša, v Pešti sa rozhadzujú, ako keby im peniaze na lúkach rástli namiesto trávy… Ešte bolo šťastie, že mať jednu fľašu varenej pálenky zaratovala; šunky sme museli dokupovať, no a vína bolo dosť v hostincoch.

— Keď sa ti to len chce toľko omáľať, ty dudroš, a rád si bol, že prišli, — zahriakla ho zasa mať.

— Pravdaže, bol som rád, lebo je človek už raz taký hlúpy. Radi sa obtierame o väčšieho pána, a čo sa nám hneď i koža oškúli pritom. Však, Žofka? Hahaha! Hej, o teba by sa bolo radosť obšuchnúť, ty máš kožtičku ako najfajnejší hodváb.

— Pán majster, ak mi nedáte pokoja, ústa vám zošijem touto ihlou, keď zaspíte, aby ste vedeli! — zvolala Žofka, vytriešťajúc naňho hrozne oči a hroziac mu ihlou.

— Juj, aká si strašná, ako sa ťa bojím! Ale čo ako, mať má svoj rozum, lebo husi a sviečkovicu — vidíte, jedli sme ako páni — nepredložila celú tým žrútom, ale oddelila ich na zvláštnej miske, takže sa i nám ostatným dostalo z tej dobroty… Nuž víno sa pilo veselo, a keď sa dobre zvečerilo, už táto izba len tak hučala od spevu. Páni si zasadli do karát v bočnej izbe, ale keď prišli neskoršie i Cigáni, nechali všetko tak a pijúc a spievajúc, tancovali čardáš o dušu spasenú. Keď boli docenganí, všetci sa oblápali a bozkávali so mnou a s mamou…

— Joj, necigáň, bola by som im okále vyškriabala!

— Ale, veď ako s kmotrou, no…

— Či s kmotrou-nekmotrou, nebozkával sa so mnou ani jeden. Keby si už len toľko netáral!

Žofka, hryzúc niť zúbkami, hľadela na otca a kývala mu odpieravo hlavou.

— Nuž, keď nie, tak nie. So mnou sa veru bozkávali. Hlavný slúžny Szöke mi povedal, že ak nedodržím „per tu“ poriadne a statočne, že ma vyzauškuje hoc aj na ulici.

— Ujko, ale však si netykáte s ním? — spýtala sa prekvapene Žofka.

— Veru verím, že nie. Niekoľko dní po krste som sa zišiel s ním na ulici a pozdravil som ho:

„Servus, pán Géza!“ Viete, čo mi na to povedal? Toto: „Nech idú sem, majsterko! Oni sú strašný hlupák. Z vďačnosti za dobrú večeru im trochu hlavu napravím. Nech nikdy neberú za hotový groš niečo, čo im páni v opitosti povedia. Ani to nech neberú za isté, čo im povedia, keď sú triezvi, ale to, čo v opitosti, už celkom nič. Oni sú sprostý, smradľavý krajčír, ja ako pán si s nimi tykať nemôžem a ani nesmiem. A ak sa opovážia ma ešte raz tak sproste osloviť ako teraz: ,Servus, pán Géza!‘ — tak ich hoci na ulici vyfliaskam!“ Krútil jedovato hlavou a frngal mi ukazovákom pred nosom: „Nech ich od toho ruka božská chráni. Vedia, nech tykajú vicišpánovi, hlavnému notárovi, főišpánovi,¹¹ drotárovi, žobrákovi a hoci Franc-Jozefovi, ale mne nie, lebo len do tých čias majú zdravé kosti v tele. A teraz marš, nech sa pracú!“ Hahaha!

— Dobre sa ti stalo! — doložila mať.

— Po takomto vyškolení som vedel, že panská láska je na zajačom chvoste a neopovážil som sa ani hlavnému notárovi, ani „nočnej tme“ — Barnássymu skoro ani pozdraviť, keď som sa s nimi zišiel. A so svojím duchovným kmotrom, s pánom vicišpánom Lipnickým, som ešte najhoršie obišiel. To je najväčší lotor zo všetkých.

— Nože netáraj také sprosté reči, nie, — zahriakla ho zasa mať, ktorú mrzelo, že pred Žofkou nadáva na takých veľkých pánov.

Žofka sa ani neopovážila zdvihnúť od šitia, čo sa bála, že ju hneď zavrú, i keď len počúva také strašné reči.

— No, veď ty dobre vieš, ako ma dostal. Dal ma zavolať do kancelárie. Zastal som úctivo pri dverách a len som sa poklonil:

„Služobník ponížený!“

Vicišpán sedel pri stole, fajka, ako vždy, mu trčala z úst.

„Dobrý deň, Miháľ. Dal som ťa zavolať, lebo mám niečo pre teba.“

Myslel som si: ,Toto je, hľa, jednako len najstatočnejšia duša zo všetkých, veď mi tyká, ako sa na poriadneho kmotra patrí. To mu i ja budem tykať, aby sa neurazil.‘ I odpovedal som:

„Nuž čože rozkážeš, veľkomožný pán kmotor?“

Vicišpán vyložil okuliare na čelo a díval sa chvíľku na mňa, pukajúc z fajky.

„Miháľko, ty mi nemusíš tykať. Ja ti budem. Ale ty mi nesmieš, lebo je to nie zvyčajné medzi pánmi. Väčší menšiemu tyká, ale menší alebo mladší mu jednako len oniká, vieš? Pozri, ja tykám praktikantovi, mladému Barnássymu, ale on mi povie: ,Oni, Šándor báči.‘“

„Nuž to im i ja môžem povedať: ,Oni, Šándor báči!‘“

„To už zasa nie, lebo to si len páni medzi sebou môžu povedať, a ty si síce poriadny človek, no, ale pánom si nie. Ty mi povieš jednoducho: ,veľkomožný pán vicišpán‘, vieš?“

„To budem tak s veľkomožným pánom vicišpánom ako hajdúch. Rozumiem. I tomu tykajú, a on veľkomožnému pánu vicišpánovi oniká.“

„Tak, tak, tak! Vidím, že si nie celkom udretý. Len keď budeme sami, tak medzi štyrmi očami, môžeš mi povedať i ,veľkomožný pán kmotor‘, ale tykať božechráň! Nuž ale ja som ťa pre toto nedal volať, ale chcem ti dožičiť zárobok, ak chceš.“

„Ďakujem ponížene, veľkomožný pán vicišpán, ako by som nechcel?“

„Ako vieš, každý rok treba pre čiastku stoličných hajdúchov háby, dolomány¹² a plášte šiť. Ak chceš, dám to tebe. Ceny sú také, že sa pritom dá pekne zarobiť.“

„Ďakujem ponížene, nadšágoš ališpán úr,“¹³ i pobehol som k nemu a bozkal mu ruku, ktorú mi milostivo vytrčil, ale nie dlaňou navrch, aby som mu ťapol do nej, ale chrbtom, dvíhajúc mi ju pod ústa.

— Čože to spomínaš také hlúposti? — odvrkla mať. — Veď sa to rozumie samo sebou, že pánom treba ruku bozkať.

— Hahaha, veď ja nič, všetko je v poriadku. Len to je chyba, že keď som prácu vyhotovil, kvitanciu za peniaze podpísal, tak ich dostal do rúk môj kmotor radostný a všetko, čo by som bol zarobil, on zadržal pre seba, aby som mu vraj tých niekoľko stovák ako kmotrovi požičal. Čože som mohol urobiť? Podpísanú kvitanciu mal na celú sumu, bol som rád, že mi aspoň toľko dal, že som za látku a prácu zaplatil. Pravda, nezarobil som za svoju robotu ani grajciara. Keď som ho o niekoľko mesiacov prosil o peniaze, vyhodil ma, a keď som zasa išiel k nemu, hajdúsi ma nepustili ani do predizby. Hahaha! Tak som obišiel. Tak veru so svojím panským priateľstvom. Nechal som ich tak a vykýchal sa i na ich maďarčinu…

Otec zamĺkol, fajka mu z ruky vypadla a o chvíľku chrápal podľa svojho zvyku.

Koniec ukážky