Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Prostonárodné slovenské povesti (Tretí zväzok)

Pavol Dobšinský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Alexandra Pastvová, Gabriela Matejová, Michal Daríček, Dalibor Kalna, Róbert Zvonár, Katarína Šusteková, Petra Vološinová, Zuzana Behríková, Bohumil Kosa, Monika Morochovičová, Michal Garaj, Miriama Mládková, Viera Studeničová, Katarína Diková Strýčková, Tomáš Sysel

ISBN 978-80-89278-52-7

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Pavol Dobšinský. Prostonárodné slovenské povesti Zväzok III. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1958. 558 s. Eugen. Paulíny, editor.

Edičná poznámka

I.

Toto vydanie, nazvané: Pavol Dobšinský, Prostonárodné slovenské povesti, zväzok I.—III., obsahuje dve zbierky, a to:

1. August Horislav Škultéty a Pavol Dobšinský, Slovenské povesti. Kniha prvá. Povesti prastarých báječných časov. Rožňava — Banská Štiavnica, 1858—1861.

2. Pavol Dobšinský, Prostonárodnie slovenské povesti, Turč. Sv. Martin, 1880—1883.

Prvá zbierka je v prvom zväzku a v druhom zväzku až po str. 263, druhá zbierka je v druhom zväzku od str. 265 a v celom treťom zväzku.

Rozprávky, ktoré sa opakovali (ide o rozprávky Kráľ času a Zlatí bratkovia), sa uverejňujú v tomto vydaní len raz. V poznámkovej časti je o tom príslušný údaj. Dvakrát sa uverejňuje iba rozprávka Kozičky (Kozliatka), pretože i pri základnej zhodnosti témy sú rozdiely v celkovej stavbe a v riešení.

Hádanky, ktoré Dobšinský uverejnil v Slovenských povestiach, vynechávame. Údaj o pravopise textov sme z pôvodného miesta vybrali a zaradili sme do edičnej poznámky (pozri nižšie). Pôvodné úvody k obom zbierkam a záver vydavateľov k Slovenským povestiam sme umiestili v textových poznámkach.

Inak sa pri usporiadaní rozprávok zachovalo pôvodné poradie a úplnosť.

V textových poznámkach k jednotlivým rozprávkam udávame najprv miesto, na ktorom je príslušná rozprávka v pôvodnom vydaní. Značkou „Škultéty—Dobšinský“ sa označuje zbierka: A. H. Škultéty a Pavol Dobšinský, Slovenské povesti, 1858—1861, značkou „Dobšinský 1…8“ sa označuje zbierka: „Pavol Dobšinský, Prostonárodnie slovenské povesti, 1880—1883“ (číslica tu označuje príslušný zošit). Za týmto údajom sa uvádza číslo stránok, na ktorých je rozprávka uverejnená.

Ďalej uvádzame v textových poznámkach jednotlivé poznámky A. H. Škultétyho a Pavla Dobšinského (resp. iných zberateľov, od ktorých rozprávky pochádzajú). Tieto poznámky uvádzal Dobšinský často prosto v texte (tam uvádzal stručné vysvetlenia ťažších slov) alebo pod čiarou (tam uvádzal najmä dlhšie vysvetlenia významu slov alebo varianty rozprávok). Niekedy kládol vysvetlivky prosto na koniec rozprávky. Číslovanie týchto poznámok je naše.

Ak je potrebné, dopĺňame textové poznámky vlastnými vysvetlivkami.

II.

Prvá zbierka, zbierka Škultétyho a Dobšinského z r. 1858—1861, nadväzovala v pravopise priamo na hodžovsko-hattalovskú reformu a v podstate sa jej drží, ako o tom svedčí poznámka na str. 185—186:

Slovo o pravopise v tomto vydaní užívanom.

Medzi čitateľmi týchto prostonárodných povestí nachádzajú sa nejedni, ktorým nebude známa „Krátka mluvnica slovenská“ r. 1852 v Prešporku vydaná, ktorej sa hlavne držíme. Z tej príčiny si za povinnosť pokladáme pravopis nami užívaný máličko tuná objasniť:

Samohláska e krátke a dvojhláska ie zmäkčuje všade predchádzajúce spoluhlásky d, l, n, t, napr. deti, nerozdelený, telo čítaj: ďeťi, ňerozďeľený, ťelo.

Proti tomuto pravidlu pred e a ie tvrdo znejú:

a) ten a slová od neho odvodené: teraz, teda, vtedy, temer, tenže, tento atď.;

b) v celom skloňovaní prídavných určitých tvrdo zakončených s predposlednou syllabou dlhou, napr.: krásne, krásneho, krásnemu; neurčitých: matkina, matkinej, matkine; a podstatných ženských: kráľovnej, kráľovne; gazdina, gazdinej, gazdine. Tak aj v sklonení číselných jeden, žiaden, potom všemien ukazovacích ten, onen: jedna, jednej, jedne, žiadna, -ej, -e, tej, onej;

c) v gen., dat. a lokáli jednotnom prídavných určitých mien tvrdo zakončených s predposlednou krátkou: pekná, peknej; chudá, chudej. Vo všetkých týchto prípadnostiach stojí e miesto tvrdých é a y obmäkčenía nedopúšťajúcich;

d) v nom. jedn. a množnom neurčitých: hoden, vinen, povinen; hodne, vinne, povinne;

e) v gen. množ. počtu ženských a nijakých mien napr. matiek, sestier, mydiel; jestli sú ale hlásky d, l, n, t už v nom. jedn. počtu mäkké, zostávajú nimi i v tomto genitíve, napr. stien, diel, kolies, čítaj: sťien, ďiel, koľies.

Dlhô é v gen. a dat. jedn. počtu a v nom. množ. počtu prídavných mien vyslovujú Slováci ako ie, teda: dobrého, dobrému, dobré čítaj: dobrieho, dobriemu, dobrie. Slovo dcéra ako sa píše, tak vždy i zneje s dlhým é.

Dvojhláska ó alebo ô v tomto vydaní, predtým kroz uo značené, v prídavných nijakých vyslovuje sa ako vo jemne napr. dobrô, zlô, čítaj: dobrvo, zlvo (predešle dobruo, zluo), ale omnoho jemnejšie ako sa ináč v číta.

Medzi mäkkým ľ a tvrdým l Slovák prísny rozdiel robí. Mäkko zneje ľ všade pred e, ie, i (krem vyše udaných výminiek), potom kde ho zreteľne ľ značíme, napr.: leto, lietať, list, kľúč, veľa, priateľ zneje mäkko; lomí, láme, lúč, blysk, vól tvrdo sa vyslovuje. Koncovky minulých časov na tvrdô l: al, el, il, ol, ul vyslovujú sa tiež ako au, eu, iu, ou, uu, napr. dau, sedeu, robiu, priadou, pominuu.

Všemená teba, seba, sa, vyslovujú sa i takto: tebä, sebä, sä.

Hlásky l a r, kde miesto samohlások zastupujú, dajú sa i predĺžiť a značíme ich tam ĺ, ŕ.

Pozoruhodnejšia odchylka od hattalovskej normy je v tom, že Dobšinský v tejto zbierke používa tvar nom.-akuz. sg. neutra u tvrdých adjektív na -ô (štúrovské -uo), napr.: veľkô, malô, dobrô, zlô. Pretože táto odchýlka je zámerná (Dobšinský sa ju usiloval zavádzať aj inde), zachovalí sme ju — pokiaľ v textoch je — aj v tomto vydaní.

Okrem toho im v prvej zbierke vyskytujú aj niektoré reminiscencie na štúrovský pravopis, napr. v jednotlivých osihotených prípadoch sa dvojhlásky píšu uo, vo, ja, je, niekedy sa označuje mäkčeňom mäkké ť, ď, ň aj v slabikáoh ťi, ďi, ňi, ťe, ďe, ňe, ojedinele sa vyskytujú tvary typu ovocia a pod. Keďže tu nešlo o zámer, ale o omyly alebo nesústavné odchýlky, tieto zvláštnosti sme nezachovali.

Druhá zbierka, zbierka samotného Dobšinského, líši sa od prvej zbierky najmä zvláštnosťami v slovoslede. Pavol Dobšinský vychádzal z názoru vtedy bežného, že v slovenčine musí nasledovať zvratné zámeno vždy za slovesom. To spôsobilo, že slovosled mnohých viet v rozprávkach nie je ľudový, ba z hľadiska dnešnej normy pripadá neprirodzený. Porov. príklady:

Krik utíšil sa. Varovkyňa chce chlapca zase vziať na ruky. Ale niet vypovedanej veci, ako predesila sa, keď chlapca nikde v izbe nenašla a na pánov rozkaz spamätala sa. Dala sa do hrozného plaču, že pozbehúvalo sa okolo nej všetko, čo len v dome nohy malo. Priletel aj pán, opytujúci sa, čo jej je a či chlapcovi nestalo sa dačo. Varovkyňa iba triasla sa od ľaku a strachu ako osika. Na mnohé dopytovanie už potom akosi horko-ťažko vyvadlovala, čo a ako stalo sa. (Stratený chlapec.)

V tejto druhej zbierke sa používa častejšie, než je to v slovečine obvyklé, namiesto väzby podmetu so slovesom mať v prísudku väzba so slovesom byť, pri ktorej je majiteľ vyjadrený v datíve. Ide o väzby typu: levu nech je mäso. Ale vyskytujú sa aj obvyklé väzby typu: havran nech má črevá.

V obidvoch zbierkach sa veľmi často vyskytujú slovesné väzby, ktoré sú charakteristické pre Gemer a Novohrad, napr.: po hostine šli hľadieť zbojníka. - potom sa dovedali za jej muža. — budem vďačne bárskoho slúžiť. — vypytovať sa za niekoho, niekoho: hneď sa povyspytoval celý dom. — čudoval sa na tú krásu a nádheru.

Všetky tieto syntaktické zvláštnosti sme ponechali, pretože sú veľmi charakteristické pre jazyk Dobšinského.

V syntaxi sme urobili iba tieto jednotlivé úpravy:

Pôvodný text:

do prívetivej starčeka tvári (Na Boha s kyjom)

čo tebe vedieť nejde sa (Svenči gazda zvieracej reči vedomý)

jej nič nevadilo (Zakliaty zámok)

Tak hral, že i mŕtveho zobudil (Zakliaty zámok)

…a porozprával som, že vaša… (Drevená krava)

zastál si milý bača jedla (Bača a šarkan)

Had po tráve smik ťahal ako smikom na husliach (Mechúrik-Koščúrik)

Veď mi to tie halušky na závade (Tri citróny)

len sa z izby prechodil (Svetovládny rytier)

Dal svoj palác… tak pripraviť ako kráľovský bol (Pijan)

Upravený text:

do prívetivej tváre starčekovej

čo tebe vedieť nepatrí sa

jej nič neškodilo

Tak hral, že by i mŕtveho zobudil

a porozprával som vám všetko, ako čo vodilo sa mi a rád som, že vaša

zastal si milý bača pri jedli

Had po tráve šmyk ťahal ako sláčikom po husliach

Veď sú mi to…

len sa z izby do izby prechodil

…tak pripraviť, aby ako kráľovský bol

Okrem toho sme v jednotlivých prípadoch zmenili slová mžik, osamotnelý, nezbývalo, hymä, chyba, asnaď na mih, osamotnený, neostávalo, iba azda. Okrem týchto zmien sme v slovníku rozprávok nijaké iné zmeny nerobili.

Neupravené sme ponechali tie rozprávky, pri ktorých sa výslovne uvádza, že sa podávajú v nárečí („v krajomluve“), i keď je pri mnohých jasné, že nárečový zápis je veľmi nedokonalý. Pri týchto textoch sme robili iba tieto úpravy:

1. písanie predložiek s, z, so, zo a predpôn s-, z-, zo- sme upravovali podľa dnešnej pravopisnej normy;

2. písanie zložených prísloviek sme upravovali podľa dnešnej pravopisnej normy;

3. zavádzali sme fonetický prepis zvláštnych hlások podľa dnešných zvyklostí.

Na príslušné úpravy upozorňujeme vždy v textových poznámkach pri príslušnej rozprávke.

III.

V rozprávkach zapísaných v spisovnom jazyku sme ponechali bez úpravy rozmanité hláskoslovné a tvaroslovné zvláštnosti, ktoré sú, ako sa domnievame, charakteristické pre Dobšinského jazyk a pre juhovýchodné nárečia stredného Slovenska, alebo pre nárečia vôbec. Rovnako sme nechali nezmenené rozmanité tvaroslovné a frazeologické archaizmy. Konkrétne ide o tieto zjavy:

1. Ponechávali sme nezmenené (resp. iba pravopisné upravené) niektoré nárečové spojky, príslovky a zámenné tvary, napr.: ačak (= všakver), čím (= kým), voľač, dač, zač, poč (= voľačo, dačo, začo, pokým), všelijak, nijak, jak, dák, voliak, voliaky (= všelijako, nijako, ako, dáko, voľajako, voľajaký), ledvou (= ledva), kremä (= iba), ništ.

2. Ponechali sme nezmenené niektoré nárečové podoby podstatných mien, prídavných mien a slovies, napr.: synok, synák (= synak), očima {= očami), stajeň, staj {= stajňa), Zelezník (= Železník), veliký (= veľký), tájsť, tašiel (= odísť, odišiel), v trapiech, na ústiech, íšte (= íska), upuj sa (= úfaj sa), dadia (= dajú), pre matera, dať za muž, dat. sg. psu, chlapcu, dat. sg. rozprávce, dvojtvary gen. pl. ciep-cepovcepí, inštr. pl. typu s chlapy, s vtáky, s orlíčaty, za kachlí atď.

3. Ponechali sme žiaden vo väzbe: Ešte nebol žiadnych sto krokov od mlyna (= ešte nebol ani…).

4. Ponechali sme zámeno ten, tá to v mnohých takých prípadoch, v ktorých sa v dnešnom spisovnom jazyku nepripúšťa, napr.: Aj to znal, kde títo nosia sa na vysokom strome. — Tu podšmykla sa tomuto noha.

5. Ponechali sme spojku ale na druhom mieste vo vete, hoci sa to podľa dnešného spisovného úzu nepripúšťa, napr.: Zrazu ale počujú títo voliake cenkanie. Keď ale takto pri vínečku aj rozveselil sa trocha, povie mlynár.

Podľa dnešnej spisovnej normy sme menili všetky pravopisné odchýlky a z hláskoslovných a tvaroslovných tie, ktoré nemajú nijakú štylistickú hodnotu a ktoré by sa dnes mohli cítiť ako zrejmé chyby. Pritom treba upozorniť, že hláskoslovná a tvaroslovná norma bola v rozprávkach Dobšinského hodne rozkolísaná, v pôvodnom vydaní je hodne tlačových chýb (najmä v označovaní dĺžok a mäkčeňov), takže úpravy, ktoré nižšie uvedieme, netýkajú sa všetkých prípadov. V rozprávkach sú totiž veľa ráz popri tvaroch, ktoré opravujeme na tvary podľa dnešného úzu, aj také tvary, ktoré sú podľa dnešnej spisovnej normy správne.

Pravopisné úpravy

1. Zjednotili sme podľa dnešného úzu početné, no nepravidelné odchýlky vo využívaní hlások y — i. Tak sme upravili napr. slová krýdlami, stryga, osyka, neodbyl, na porúdzy, na piatych, lysklý, zalygotajú sa zámik, umrelkiňa, mik, zaril na: krídlami, striga, osika, neodbil, naporúdzi, na piatich, lisklý, zaligotajú sa, zámyk, umrelkyňa, myk, zaryl atď.

2. Asimiláciu spoluhlások sme upravovali podľa dnešného pravopisného úzu. V pôvodnom vydaní bolo tu niekoľko odchyliek. Tak sme upravovali slová grg, prúdkov, ces, do najvätšej, vätšmi, vätšú, predca, zkušovať, ztrhne, zpýtať sa, zpamätovať sa, ztrepoce, zchytiť, svolať, sísť sa, hosťou, najprú na: krk (tvar grg sme nechali len vo vete: myk šelmu po grgu — Berona), prútkov, cez, do najväčšej, väčšmi, väčšiu, predsa, skusoval, strhne, spýtať sa, spamätovať sa, strepoce, schytiť, zvolať, zísť sa, hosťov, najprv.

3. Písanie zložených výrazov a tvarov, zložených prísloviek a nesamostatných častíc, ktoré bolo čiastočne iné, čiastočne neustálené, sme upravili podľa dnešného úzu:

tvary: triraz, storaz, dvarazy, na raz, prvýraz, druhýraz, tretíraz, kdeby, kdežeby, čoby, bolby, čiby, akby, kto vie, nedaj Bože, Boh zná, Boh vie, chvala Bohu, hodslen, môžbyť, kremtoho smo upravili na: tri razy, sto ráz, dva razy, naraz, prvý raz, druhý raz, tretí raz, kde by, kdeže by, čo by, bol by, či by, ak by, ktovie, nedajbože, bohzná, bohvie, chvalabohu, hoc len, môž byť, krem toho;

tvary: do sýta, do hora, do vôkola, do poly, do korán, do okola, vo vedne, v pravo, v tom, po tichúčky, po ťuťme, po tichu, za každým, za dlho, za darmo, z ťažka, z ďaleka, z blízka, zo spod, z počiatku, na silu, na veľa, na pravo, na vlas, na skutku, na prostried, na rovno, na skutku, na dostač, na oko, na pokon, na porudzí, na posledok, na ďalej, na prázdno, na ráno, bez mála, k vôli sme upravili na: dosýta, dohora, dovôkola, dopoly, dokorán, dookola, vovedne, vpravo, vtom, potichúčky, poťuťme, potichu, zakaždým, zadlho, zadarmo, sťažka, zďaleka, zblízka, zospod, spočiatku, nasilu, naveľa, napravo, navlas, naskutku, naprostred, narovno, naskutku, nadostač, naoko, napokon, naporúdzi, naposledok, naďalej, naprázdno, naráno, bezmála, kvôli;

tvary: tak že, otvor že, povedz že, zabehni že, len že, veru že, prečo že, pravda že, preto že, akú že, čo že, ako žeby, komu že, preto že, tak že, sme upravili na: otvorže, povedzže, zabehniže, lenže, veruže, prečože, pravdaže, pretože, akúže, čože, akože, komuže, pretože, takže.

4. Zjednotili sme podľa dnešného úzu písanie veľkých písmen. Tak sme upravili slová Boží deň, súd Boží, s Božím darom, Šiarkan, Ježibaba, Striguon, Zlatí Bratkovia atď. na: boží deň, súd boží, s božím darom, šarkan, ježibaba, strigôň, Zlatí bratkovia atď.

Písanie Boh s veľkým písmenom sme ponechali tam, kde ide zreteľne o osobné pomenovanie najvyššej bytosti podľa kresťanských náboženských predstáv.

Okrem toho sme upravili pravopis niektorých jednotlivostí.

Hláskoslovné úpravy

V hláskosloví sme vykonali tieto väčšie úpravy:

1. Tvar zámena ton, ktorý sa ojedinele vyskytuje, sme upravili na ten.

2. Dĺžky slabičného r, l, napr. mrtvá, za vrškom, na hrby ame upravili podľa dnešného úzu na: mŕtva, za vŕškom, na hŕby.

3. Formy krev, umrelčina, ľvica sme upravili na krv, umrlčina, levica.

4. Formy pošopnúť, jedon, jarčok, starčok, chlapčok, biciašťok, bračok, kúšťok sme upravili na pošepnúť, jeden, jarček, starček, chlapček, bičaštek, braček, kúštek.

5. Tvary za chrbátom, na chrbáte, necheť, s kŕdeľom sme upravili na: za chrbtom, na chrbte, necht, s kŕdľom.

6. Tvary spravedlivý, vršek, králevič sme upravili na tvary: spravodlivý, vŕšok, kráľovič.

7. Tvary: pomial, svatý, pred pameťou, najme, dorábäť, staväť, rozpráväť, mädovník, mäd, vrabäcie, väža, svadbäníkov, stupäj, zemän, rädy, v räde, na hräde, bolälo, kädeaká, käde, kädial, kädiel, käždý, kädenáhle, nezgägol, härb, ťaršäná a pod. sme upravili na: pomäl, svätý, pred pamäťou, najmä, dorábať, stavať, rozprávať, medovník, med, vrabacie, veža, svadbaníkov, stupaj, zeman, rady, v rade, na hrade, bolelo, kadejaká, kade, kadiaľ, každý, kadenáhle, nezgegol, erb, ťaršaná a pod.

8. Odchylné využívanie dĺžok a dvojhlások sme upravili podľa dnešného úzu. Tak sme upravili: šlápať, nariasli, vyriastol, kôčka, šiarkan, vetor, ohriev, Bôh, konec, vôz, továr, pred dážďom struháč, načím, ostála, zastáť, zastál, vybrál, stárnuť, mlýnska, múdrci, unávili sa, najsť, najdeme, zahrada, zahradka, budunok, trebars, na Jana, dorastol, dvanasť atď. na: šliapať, narástli, vyrástol, kvočka, šarkan, vietor, ohrev, Boh, koniec, voz, tovar, pred dažďom, strúhač, načim, ostala, zastať, zastal, vybral, starnúť, mlynská, mudrci, unavili sa, nájsť, nájdeme, záhrada, budúnok, trebárs, na Jána, dorástol, dvanásť.

9. Upravili sme odchylné využívanie samohlások. Tak sme upravili tvary rozkvetaly, bolästi, boľasti, parapúť, pohrabný, zaboľalo, pahrabu, sňah, nach, nahať, bľadá, opravdové, štestie na tvary: rozkvitali, bolesti, perepúť, pohrebný, zabolelo, pahrebu, sneh, nech, nechať, bledá, opravdivá, šťastie.

10. Podobne sme zmenili tvary trún, kriedla, šnôrkou, staričký, staričká, samorostlô, zrost, zavrískla na tvary: trôn, krídla, šnúrkou, staručký, staručká, samorastlô, zavrieskla.

11. Mäkké ľ sme zaviedli v dnešnom používaní. Preto sme upravili tvary tlapol, kadial, zkadial, hladáš, ponáhlaj sa, dosial, strielať, člapla, velká, vychvalovať, sľz, jabľká, výstreľ na tvary: tľapol, kadiaľ, skadiaľ, hľadáš, ponáhľaj sa, dosiaľ, strieľať, čľapla, veľká, vychvaľovať, sĺz, jablká, výstrel.

12. Tvary filajky, fijalečky sme upravili na fialky, fialôčky.

13. Zdvojené spoluhlásky sme upravili podľa dnešného úzu. Tak sme upravili tvary drevenný, sklenný, mäkkuško, ssali, odali sa, pokoný atď. na drevený, sklený, mäkuško, sali, oddali sa, pokonný atď.

14. Tvary masný, krsný sme upravili na mastný, krstný.

15. Rozmanité jednotlivé nárečové spoluhláskové zmeny alebo bohemizmy, ktoré nemajú štylistickú platnosť, sme upravovali do spisovnej podoby. Tak sme upravili tvary: nehali, nahajte, nehty, s pažiťkou, budkáč, poťľapkávať, prstenom, den, svoboda, osvobodiť, vyrumádzkala sa, džmúril, samočtvrtej, od narodzenia, rodzený, narodzený, ožlknuté, pod pečaďou, s učedlníkom atď. na tvary: nechali, nechajte, nechty, s pažítkou, budkáč, potľapkávať, prsteňom, deň, sloboda, oslobodil, vyrumádzgala sa, žmúriť, samoštvrtej, od narodenia, rodený, narodený, ožltnuté, pod pečaťou, s učeníkom atď.

Okrem toho sme urobili niektoré iné obdobné hláskoslovné úpravy.

Tvaroslovné úpravy

Substantívum

1. Miestami sa vyskytujúci tvar nebe sme upravili na nebo.

2. Tvar podstatného mena jaro sme upravili na jar.

3. Miestami sa vyskytujúce tvary nom.-akuz. sg. ovocia sme upravili na tvar typu ovocie.

4. Gen. a akuz. sg. Kubu, Vratku sme upravili na tvary Kuba, Vratka.

5. Gen. sg. typu peci, svieci, svini, papuli, šabli, huni, hodne pečeny sme upravili na tvary pece, svine, papule, šable, hune, hodne pečene. Gen. sg. omasti sme upravili na omasty.

6. Gen. sg. typu z prstu sme upravili na tvary typu z prsta.

7. Tvar lok. sg. typu po chýru sme upravili na tvar po chýre.

8. Nom. a akuz. plur. mužských zvieracích mien smo upravili do podoby podľa neživotných, ak nešlo o personifikáciu. Išlo o tvary ako vrabci, medvedi, havrani. Zmenili sme ich na tvary: vrabce, medvede, havrany.

9. Tvary prsá, ostny sme upravili na prsia, ostne.

10. Tvar ku dverom sme upravili na tvar ku dverám.

11. Tvary v očach, o vecach, po stajňach, na krpcach sme upravili na tvary v očiach, o veciach, po stajniach, na krpcoch

12. Tvary peňazoch, peňazom sme upravili na spisovné tvary peniazoch, peniazom.

13. Tvary ovciami, obručiami, nad baniami, pod viselniciami sme upravili na tvary: ovcami, obručami, nad baňami, pod viselnicami.

14. Tvary nohama, rukama, krídlama, otvorenýma ústama, za dverma, s bajúzma atď. sme upravili na tvary: nohami, rukami, krídlami, ústami, za dvermi, s bajúzmi.

15. Pri substantíve zápoľa sme upravili všetky tvary podľa mäkkého skloňovania, teda tvary k zápole, tie zápoly sme upravili na k zápoli, tie zápole.

Adjektívum

1. Mäkké prídavné mená typu vlastní, strední, horni, dolní atď. sme v skloňovaní upravovali podľa dnešného úzu. Zavádzali sme teda pri nich skloňovanie podľa vzoru pekný.

2. Tvary typu cudzú sme upravovali na tvary typu cudziu.

3. Tvary inštr. plur. typu krásnyma, vyvalenýma, za samýma sme upravovali podľa dnešného úzu na krásnymi, vyvalenými, za samými.

4. Tvary typu vymláteno, pomerano sme upravovali v zhode s celkovým úzom Dobšinského na vymlátenô, pomeranô.

5. Tvary typu kráľoví (domáci), Ježibabín sme upravovali na tvary typu kráľovi, ježibabin.

Zámená

1. Archaický tvar s tobou, ktorý sa ojedinele vyskytuje, sme upravili na tvary s tebou.

2. Skloňovanie zámena on, ona, ono sme upravili podľa dnešného spisovného úzu. Tak sme upravili tvary jejich brat, jejich predivenie na ich brat, ich predivenie. Tvary za ními, ích, ím, od ních, nad nim sme upravili na za nimi, ich, im, od nich, nad ním. Tvary jích, jich, jim sme upravili na ich, im.

3. Tvary jako, jaký sme upravili na ako, aký.

4. Upravili sme odchylnú kvantitu niektorých zámen. Tak sme upravili menej časté tvary pod tymi, nad mojho, so svojim, s vašim, čô na pod tými, nad môjho, so svojím, vaším, čo.

5. Tvary pod nímž, okolo nejž, do čijej, ktoré sa ojedinele vyskytujú, sme upravili na pod ktorým, okolo ktorej, do čej.

6. Podoby zámen kdo, voľakdo, nikdo a pod. sme upravili na podoby kto, voľakto, nikto a pod.

Číslovky

1. Pri číslovke jeden sme uviedli dnešné spisovné tvary. Tak sme upravili tvary jedon, edon, jednoho, jednomu a pod. na jeden, jedného, jednému.

2. Tvary slov všetok, žiaden sme upravovali podľa dnešného úzu. Tak sme upravili podoby všetká, všetek, všecek, žiadon, žiadnoho na všetka, všetok, žiaden, žiadneho a pod.

3. Upravili sme tvary slova raz podľa dnešného spisovného úzu. Tak sme upravili dva raz, sto razy, niekoľko raz, desaťraz, sedem raz na: dva razy, niekoľko ráz, desať ráz, sedem ráz.

Slovesá

1. Tvary taidem, preideme, preísť, prijde, vynde, prímem, prímu, obímu sme upravili podľa dnešného úzu na: tajdem, prejdem, prejde, príde, vyjde, prijmem, prijmú, objímu.

2. V slovese nájsť a jeho tvaroch zavádzame dĺžky podľa dnešného spisovného úzu. Teda namiesto najsť, najdem, najde sa dávame nájsť, nájdem, nájde sa. Namiesto občasných tvarov najšol dávame tvary našiel.

3. Tvary typu vylezla, vyreklo sa, rekla, nerekla, vedly, zvedlo sa upravujeme na vyliezla, vyrieklo sa, riekla, neriekla, viedli, zviedlo sa

4. Namiesto tvarov zjiesť, ty jieš, zjie, jiete, jiesť, zedli dávame tvary: zjesť, jesť, ty ješ, zje, jete, zjedli.

5. Tvar môžte upravujeme na môžete,

6. Tvary 3. plur. typu spáľa, svieťa, vymláťa, chváľa, poprúža sa upravujeme na tvary typu spália, svietia, vymlátia, chvália, poprúžia sa.

7. Tvar 3. plur. musejú sme upravili na musia.

8. Prézentné tvary typu zavre, zazreš, zazre, ozre sa, opre sa, sobere, udre sme upravili na zavrie, zazrieš, zazrie, ozrie sa, oprie sa, zoberie, udrie.

9. Namiesto počnie, odbiehli dávame počne, odbehli.

10. Tvary imperatívu zpomoc, obkrúti, choj, choc sme upravili na spomôž, obkrúť, choď.

11. Tvary typu poviedať, poviedal, povieda sme upravili na tvary povedať, povedal, povedá.

12. Inf. typu vedeť, mleť, pozreť, pomysleť, sedeť, vraveť sme upravili na vedieť, pozrieť, pomyslieť, sedieť, vravieť.

13. Namiesto tvarov typu nechyruvať, panuvali dávame tvary nechyrovať, panovali.

14. Tvar prechodníka krúťac sme upravili na krútiac.

15. Tvary minulého času typu vybehnul, priľahnul, kývnul, dotknul, uposlúchnul, pohnul, kľaknul, sadnul, zatiahnul, zhrdnul, stvrdnul, zavzdychnul, poslúchnul, skrútnul, klapnul, zadriemnul, oslepnul, vytiahnul, pošepnul, rozpadnul, vyschnul, ktoré sú veľmi časté, sme upravili na dnešné podoby: vybehol, priľahol, kývol, dotkol, uposlúchol, pohol, kľakol atď. Tvar stanul sme upravili na zastal.

16. Tvar uschlý sme upravili na tvar uschnutý.

17. Formy typu kde bych dostal, abych išla, abych si ja, veru bych sme upravili na podoby: kde by ja dostal, aby ja išla, aby si ja, veru by ja.

18. Tvar plur. minulého času a kondicionálu upravujeme podľa dnešného spisovného úzu. Tak sme upravili prípady ako: Udrela štvrť, puky sa začaly v krásny kvet rozvíjať, udrely dve štvrte, premenily sa kvety na malé bobuľky dávame: Udrela štvrť, puky sa začali v krásny kvet rozvíjať, udreli dve štvrte, premenili sa kvety na malé bobuľky.

Príslovky

Rozmanité nárečové podoby prísloviek sme upravili do spisovnej podoby. Tak sme upravili: azdaj, aždaj, adaj, pozajtraška, trebas, predci, predca, predsi, naspak, prvej, väčšmej, bližej, pozdeľač, posried, zajtrá, inák, dneská, sotvi, nikda, veľmo na azda, pozajtrajška, trebárs, predsa, naspäť, prv, väčšmi, bližšie, pozďaleč, prostred, zajtra, inak, dneska, sotva, nikdy, veľmi.

O úprave zložených prísloviek pozri pri pravopisných úpravách.

Predložky

Podľa dnešného úzu sme upravili podobu predložky pres, ces, prez na cez.

Spojky

Podľa dnešného úzu sme upravili vetu: Ač ide-li to takto na podobu: Hoci ak ide to takto (Múdri Maťko a blázni).

Podoby spojok choci, hodsi, hoďas, keďby sme upravili na hoci, keby.

Spojku lebo sme nahradili spojkou alebo, kde to význam vyžadoval.

Záverečné upozornenie. Uvedené príklady nie sú vyčerpávajúce, ale usilovali sme sa podať všetky výrazné typy, pri ktorých sme robili úpravu. V niektorých prípadoch išlo asi o tlačové chyby (nedostatok mäkčeňov a dĺžok).

Eugen Paulíny

Pavol Dobšinský. Prostonárodné slovenské povesti. Zväzok II. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1958. Andrej Plávka rediguje. Ján Ferenčík, šéfredaktor. Dr. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Eva Kollárová korigovala.

O diele

Prostonárodné slovenské povesti — zbierka deväťdesiatich slovenských rozprávok od Pavla Dobšinského (1828 — 1885), ktorá vychádzala v rokoch 1880 — 1883 v ôsmich zväzkoch nákladom autora. Obsahuje všetky folklórne prozaické žánre: čarovné rozprávky (Zakliata hora, Mahuliena zlatá panna, Janko Hraško, Traja zhavranení bratia, Nebojsa a i.), rozprávky o zvieratách (Kozliatka, Medveď a komár, O vlku, čo si dal šiť boty), humoristické a novelistické rozprávania (Prorok rak, Drevená krava, Múdry Maťko a blázni a i.), ako aj povesti (Sitno, Salaš na Čertovici). Dobšinský tu publikoval viacero rozprávok známych zo starších zbierok — z Francisciho Slovenských povestí z roku 1845 či Němcovej Slovenských pohádek a pověstí z roku 1863, ale aj rozprávky, ktoré dovtedy tlačou nevyšli. Rozprávky z dostupných prameňov buď s drobnými jazykovo-štylistickými zmenami prebral, alebo sa inšpiroval ich látkami a nanovo ich zoštylizoval, prípadne sa na pozadí viacerých variantov snažil vytvoriť reprezentatívny model určitej rozprávky. Prostonárodné slovenské povesti spolu so Slovenskými povesťami, ktoré Dobšinský vydal spolu s Augustínom Horislavom Škultétym v rokoch 1858 — 1860 (spoločne vyšli v roku 1958 v Slovenskom vydavateľstve krásnej literatúry pod názvom Prostonárodné slovenské povesti), predstavujú výnimočnú zbierku rozprávok, reprezentujúcu slovenský rozprávkový materiál a zachytávajúcu vývin rozprávky v slovenskej literatúre 19. storočia. Stali sa dôležitým prameňom etnológie aj literatúry pre deti a mládež, vo fonde slovenskej literatúry majú nezastupiteľné miesto vďaka početným a mimoriadne obľúbeným adaptáciám (najmä prerozprávaniam Márie Ďuríčkovej, ktoré sú vo vydavateľstve Mladé letá knihou s najväčším počtom reedícií) dodnes patria k najvydávanejším a najčítanejším dielam slovenskej literatúry. Preložené boli do mnohých svetových jazykov, okrem iného napríklad do čínštiny, v čase svojho vydania napríklad do francúzštiny.

Soľ nad zlato

Rozprávala B. Němcovej slúžka na Sliači v kúpeli.

Jeden kráľ mal tri dievky, ktoré si varoval ako oči v hlave. Keď mu už údy slabli a hlava sniežkom pripadala, často mu prichádzalo na um, ktorá by z jeho troch dievok po jeho smrti kráľovnou byť mala. Ťažko mu bolo voliť medzi nimi, bo všetky boli driečne a všetky rovnak rád mal. Konečne mu prišlo na rozum, aby tú ustanovil za kráľovnú, ktorá by ho najradšej mala. Zavolal svoje dievky pred seba a takto im vravel:

„Dievky moje, starý som, vidíte, a neznám, či dlho ešte budem s vami. Chcem tedy ustanoviť, ktorá z vás po mojej smrti kráľovnou bude. Skôr by som ale rád vedieť, dietky moje, ako ma ktorá ľúbite. Nuž, dcéro najstaršia, povedz ty najprv, ako ľúbiš svojho otca?“

„Eh, otče môj, milší ste mi nad zlato!“ odpovedala dcéra najstaršia a otcovi pekne pobozkala ruku.

„No, dobre; a ty, stredná, akože ty ľúbiš svojho otca?“

„Jaj, otče môj drahý, ja vás ľúbim ako môj vienok zelený!“ riekla tá stredná a ovíjala sa otcovi okolo hrdla.

„No, dobre; a ty, dcérko najmladšia, akože ty mňa ľúbiš?“

„Ja, tatuško, ľúbim si vás ako soľ!“ povedala Maruška a pozrela milo na otca.

„Eh, ty naničhodnica, či ty otca len zatoľko máš ako soľ?“ rozkríkli sa na ňu staršie sestry.

„Veru ľúbim si ho tak, ako tú soľ!“ prisvedčila Maruška ešte raz a ešte ľúbeznejšie pozrela na otca.

Ale ani u otca nezdolala ničoho. Otec rozhneval sa náramne, že či dieťa len zatoľko má mať vlastného otca ako tú márnu soľ, ktorú každý medzi prsty berie a rozsýpa.

„Idi, idi mi z očú!“ okríkol sa na ňu, „keď si ma zaviac nevážiš, len ako soľ! Až nastanú také časy, že bude soľ viacej platiť ako zlato, potom sa ohlás, budeš kráľovnou.“

Maruška od ľútosti ani slova preriecť nemohla, keď otec jej lásku takto zaznával. Zvyklá bola otcovo slovo navlas poslúchnuť a vedela, že by pred sestrami neobstála sa viac v dome, nuž zobrala svoje hábky a pobrala sa preč. Dala sa do povetria cez hory a doly, až prišla ďaleko do tmavého lesa. Tu — kde sa vzala, tam sa vzala — postavila sa jej do cesty stará žena.

„Maruška, Maruška, povedzže mi, kdeže ideš a čo si taká uplakaná?“

„Ach, starká moja, čože vám to mám rozprávať, keď vy mne spomôcť nemôžete!“

„Ej, devojno, lenže mne ty, len rozpovedz svoju vec; azda nájde sa ti ešte u mňa porady. Či nevieš, že kde sú šedy, tam bývajú i vedy?“

Maruška rozpovedala staruškej všetku svoju príčinu, a len toho si žiadala ešte dožiť, aby otec presvedčil sa, že ho ona veru rada má. Starušká popredku vedela, čo jej Maruška má povedať, bo to bola múdra žena, veštica. Preto Maruške na všetko prisvedčila a volala ju hneď so sebou, aby stala u nej do služby. Maruška bola rada, že dakoho našla, komu vyžalovať sa mohla, a vďačne pobrala sa za starkou, kde táto pod lesnými svrčinami v malej chyžke prebývala. Čo majú, to dajú; nachovala aj starká Marušku, čím mohla, a tejto aj zišlo sa trocha občerstvenia, lebo bola už aj hladná aj smädná.

„A teraz,“ povedá starká, „zrezka do roboty. Len či mne ty znáš priasť, motať, navíjať, tkať? Či mi takto ovečky napasieš a či mi ich aj podojíš?“

„Neznám ešte, starká moja, neznám, ale naučím sa, len či mne vy to raz ukážete,“ povedala Maruška.

„No, veď ja ti to všetko poukazujem; až doba dobu nájde, zíde sa ti to dobre všetko.“

I tak bola Maruška hneď do roboty ako osa; bo hoc ešte nevedela všetko, ako u chudobných ide, ale privykala hneď k všetkému. Vysúkané rukávy a biela zásterka k tomu svedčili jej, ako na svet súcej devojnej.

*

Doma za ten čas bolo sestrám hrdo. Ustavične otca hladkali, kolo hrdla ovíjali sa mu a boli by ho vari zjedli od samej lásky, bo dával a strojil, čo len živo zažiadalo sa ktorej z nich. Najstaršia obliekala sa čo deň do drahších šiat a riasila sa zlatom; prostredná vystrájala hostiny a tance; obe si hoveli, ako si kedy zamysleli. Skoro obadal sa otec, že staršej dcére milšie je zlato ako otec, a keď mu prostredná vyjavila, že by rada ísť za muža, poznal, že so zeleným vienkom skoro aj láska k otcovi uvädne. Naraz mu prišla na um aj Maruška, ale čože? O tej už nebolo ani rozprávky.

„Eh, čo?“ zaháňal si pamiatku na ňu. „Veď ma len tak rada mala, ako márnu soľ.“

Raz mala byť v zámku zase veliká hostina, vari i vohľačia mali už prísť tej strednej. Tu priletí kuchár ako bez duše.

„Pane kráľu,“ jachtal, „veliká galiba, veliká galiba!“

„Nuž čože ti je, vari si rozum potratil?“ povie kráľ.

„To, to, pane kráľu, rozum mi zastáva. Všetka soľ, čo sme mali, či rozmokla sa, či len ako prepadla sa do zeme, ale niet jej viac ani omrvinky. Čím ja budem soliť?“

„Ale si ty blázon! Nuž pošli pre druhú!“

„Kdeže pošlem, keď tak stalo sa v každom dome a v celej krajine soli niet!“

„Nuž soľ voľačím inším, alebo var také jedlá, do ktorých soli netreba!“ odpral konečne nevrlý kráľ kuchára od seba.

Kuchár si pomyslel, ako pán káže, tak byť musí, a varil jedlá bez soli; najprv, aké mu prišlo, potom samé sladké. Boli to divné hostiny, neslané! A hostia pomaly porozchodili sa od kráľa a noví neprichodili viac. Načo by aj, keď tu ani toho nemohlo byť, čoho inde u najchudobnejšieho, „chleba so soľou a s dobrou vôľou“. Omrzelý chodil kráľ; dcéry boli ako oparené, kde podeli sa im ich zlaté časy! Ba, hľa, zlata dosť, ale soli ani omrvinky, a čo by vari kraj sveta boli po ňu posielali. Tá zmizla a zmizla!

Pomaly odpadala ľuďom všetka žiadza[1] na jedlá; len už tej soli, čo len ako márny mak, bol by si každý žiadal na jazyk. Ešte aj statky trpeli, kravy a ovce dojiť prestali, pretože nemali soli. Ľudia chodili ako omámení a padali do chorôb. Kráľ a jeho dievky vyzerali už len ako tône, ani by ich už nebol poznal od choroby. Bola to božia kára na celú krajinu. Za omrvinku soli boli by teraz zlatom odvážili toho, kto by im ju bol doniesol.

Teraz poznával kráľ, aký vzácny dar boží je soľ, ale biedu svoju bol by ešte pretrpel, keby mu Maruška nebola na svedomí bývala, a akú jej krivdu urobil!

Medzitým našej Maruške vodilo sa veľmi dobre. Nebolo takej roboty, ktorú by nebola naučila sa a k čomu by nebola privykla; o biede neznala nič. Nevedela ani o tom, čo porobilo sa v otcovskom dome a v jeho krajine. Ale múdra žena o všetkom vedela, aj kedy je čomu čas. Preto raz zavolala Marušku a takto jej povedala:

„Dievka moja, veď som ti vravela, že doba dobu nájde, čo celý svet prejde; doba tvoja došla, čas je, aby vrátila si sa domov.“

„Ach, starušká moja dobrá, akože ja pôjdem domov, keď ma otec nechce?“ povie Maruška a pustila sa do plaču.

„No len neplač, dievka moja, všetko bude ešte dobre. Stala sa tam soľ drahšia nad zlato; smieš sa i ty hlásiť k otcovi.“

A s tým rozpovedala veštica všetko, o čom ešte Maruška neznala, a naostatok doložila:

„Statočne si ma slúžila; nuž vrav už teraz, čo si žiadaš za tú vernú službu?“

„Dobre ste ma radili, dobre ste ma chovali,[2] stará matko! Za všetko vám iba ďakujem. Nič si nežiadam, iba za žmeň[3] soli, čo by som otcovi doniesla výsluhu.“

„A inšieho nič si nežiadaš? Či nevieš, že ti ja všetko môžem vykonať?“ spytovala sa ešte raz múdra žena.

„Nič nežiadam viac, len tú soľ!“ odpovedala Maruška.

„Nuž, keď si tak vážiš soli, nech ti nikdy nechýba,“[4] vravela naposled veštica. „Ani ti nič viac nedám, len tento prútik. Ako najprv vietor od poludnia dúchať bude, idi po vetre, idi cez tri doliny, cez tri vrchy; potom zastaň a šibni tým prútikom na zem! Kde šibneš, tam otvorí sa zem, a ty idi dnu! Čo tam nájdeš, všetko tvoje; to tebe bude za svadobné rúcho.“

Poďakovala sa Maruška za všetko; vzala sebou zlatý prútik i plnú sajdačku[5] soli a smutno brala sa preč — smutno veru, bo jej u staruškej vždy dobre bývalo. Ale tešila sa, že veď nelúči sa na večnosť s dobrou starkou, že si ešte príde pre ňu, len či doma otec udobrí sa. Starušká len usmievala sa na to a vravela jej:

„Zostaň ty len, dievka moja, dobrá a statočná, a dobre ti bude naveky. O mňa netráp sa ani najmenšie!“

Medzi rozprávkou došli až na pokraj lesa. A keď tu Maruška ešte raz chcela dobrej starkej ďakovať, už tej viac nebolo, — kde zmizla, tam zmizla, ale Maruška ostala samotná ako prst. Tým hlasnejšie vzdychlo sa jej teraz za otcom, — i zrezka pospiechala v tú stranu ku otcovmu zámku.

*

Došla medzi svojich, ale jednak, že ju už dávno nevideli, jednak, že mala hlavu v obrúsku zavinutú, nepoznali ju, ani ju nechceli pustiť pred kráľa.

„Ej, lenže ma pusťte,“ nástojila Maruška, „veď ja nesiem pánu kráľu dar nad zlato, a to taký, čo od toho lieku iste vystrábi sa!“[6]

Riekli to kráľovi a ten hneď prikázal, aby ju k nemu pustili. Keď k nemu prišla, žiadala, aby jej podali chlieb. Kráľ jej ho kázal priniesť, lež vzdychlo sa mu pritom zhlboka:

„Chleba máme, ale soli nemáme!“

„Čo nemáme, to mať môžeme!“ riekla Maruška, odkrojila otulec[7] chleba, rozviazala sajdačku, posypala chlieb a podala kráľovi.

„Soľ!“ zaradoval sa kráľ. „Ej, ženičko, to je vzácny dar; ako sa ti odmením? Žiadaj, čo len chceš, všetko dostaneš!“

„Nič nežiadam, tatuško, len ma radi majte ako tú soľ!“ povedala Maruška takým milým hlasom, ako dakedy hovorievala k svojmu otcovi, a hlavu si odkryla.

Tu kráľ div neomdlel od radosti, keď si poznal svoju drahú Marušku. Prosil ju, aby nebanovala, čo stalo sa. Ona si otca len láskala a objímala a toho milého oka svojho ani nepustila z neho. „Veď to, vraj, všetko dobre stalo sa!“

Roznieslo sa hneď po zámku i po meste, že najmladšia kráľova dcéra prišla a že priniesla soli. Tomu každý zaradoval sa. Radovali sa aj Maruškine sestry, nie tak sestre, ako tej soli, že ešte aj im dostane sa aspoň obliznúť. A Maruška zabudla na príkorie, čo jej sestry robili, a uvítala aj tieto osoleným okružkom chleba. A každému, kto len prišiel, nadelila soli zo svojej sajdačky. A keď otec v strachu, aby zase neostali bez soli, napomínal, aby všetku preboha nerozdala, „že vraj, pomaly s dobrým,“ ona vždy len to odpovedala:

„Dosť jej tu ešte, tatuško!“

A naozaj, čo by jej koľko bola odberala, vždy ešte dosť soli mala pre každého, len ako by to naveky bolo v tej sajdačke. Všetko okrialo, ako na slnci!

I kráľa všetka choroba pominula, len akoby ju bol z neho zosňal. V radosti nad tým dal zvolať staršie hlavy mesta i krajiny a Marušku ustanovil za kráľovnú. Tu, keď Marušku za kráľovnú pod vysokým nebom vyhlásili, pocítila ona, že jej teplý vetrík zavial do tváre; dul od poludnia. Zverila sa hneď otcovi so všetkým, čo a ako jej múdra žena naručila. Šla po vetre, a keď prešla tri doliny a tri vrchy, zastala s prútkom a šibla ním na zem. Ako šibla, rozstúpila sa zem a Maruška vnišla pravo do zeme.

Zrazu — ani nevedela, kde sa tam vzala — prišla do veličiznej paloty, ktorá bola celá ako z ľadu: povala, steny a podlaha, všetko to lysklo a blyšťalo sa, akoby bolo iskry sypalo. Po stranách boli také lesklé štolne a z týchto pribehúvali maličičkí ľudíci[8] s horiacimi kahanci a Marušku vítali:

„Vitaj nám, vitaj, kráľovno, už ťa čakáme; naša pani nám prikázala, aby sme ťa všade povodili a všetko ti ukázali, lebo že je to všetko tvoje!“

Tak okolo nej štebotali, kahancami harcovali a točili, po stenách hore-dolu lazili ako mušky, a steny ligotali sa kolom dokola ako drahé kamenie. Maruška chodila ako oslepená toľkou krásou. Ľudíci vodili ju po chodbách a štolniach, kde z povalín viseli ľadové strechulce,[9] blyštiace sa ako len to striebro. Zaviedli ju aj do záhrady, kde boli červené ľadové ruže, stokrásky a všelinejaké kvety na podiv sveta. Ľudíci odtrhli najkrajšiu ružu a podali svojej novej kráľovnej. Ona privoňala, ale ruža nevoňala.

„Ale, čože je toto?“ opytovala sa kráľovná. „Veď som ja ešte nikdy takú krásu nevidela!“

„Toto je všetko soľ!“ odpovedali jej ľudíci.

„Aleže či ozaj? To že rastie soľ?“ divila sa kráľovná a myslela si, že by škoda bolo z toho i najmenšie brať.

Ľudíci ale uhádli, čo myslí, a volali:

„Ba len ber, Maruška; ber len, koľko páči sa ti; nikdy nedoberieš sa jej, nikdy viac neschybne ti!“

Maruška pekne poďakovala sa ľudíkom, odobrala sa od nich a vyšla von zo zeme. Ale zem zostala za ňou otvorená.

Keď vrátila sa domov a otcovi ružu ukázala a všetko mu rozpovedala, tu videl kráľ, že veru tá staručká z chyžky jeho dcéru bohatším svadobným rúchom obdarovala, ako by ju on bol mohol vystrojiť. Ale ani Maruška na staruškú z chyžky nezabúdala. Dala hneď zapriahnuť do krásneho koča a pobrala sa aj s otcom staruškú vyhľadať, že si ju nikdy viac od seba nepustia.

Dobre vedela Maruška cestu, dobre poznala v lese každý chodníček, ale čo sto ráz krížom-krážom poprechodili les, na všetky strany ako makové zrno vyzerali, o chyžke nebolo ani znaku a o staruškej ani hlásku. Len teraz presvedčili sa, čo to bola za starušká a že by všetko hľadanie daromné bolo. Vrátili sa domov. V darovanej sajdačke viac soli nebolo, ale Maruška vedela už, kde soľ rastie: brali, brali, a nikdy nedobrali sa jej, nikdy viac im neschybla!

Kubove príhody

Podal Bojoslav Martin Šebek z Novohradu.

Bolže to šuhaj voľakedysi, ten náš Kubo! Celé leto minulo sa mu na holiach na salaši, dolu do dediny ani nenakukol; nevedel ani, čo je, či je, kde je čô v dedine. Podjeseň, keď mali prísť košarovať role do poľa, povedal mu otec, aby pokošaroval tú roľu, čo tam mali neďaleko dediny na pokrajisku hory.

Kubo zohnal ovce z hole na polia, postavil košiare a pokošaroval roľu, že v tej mohlo už len urodiť sa toho žitka raz toľko ako na susedovej. Otec nato príde ku košiaru a len rukami zalomí:

„Nuž, Kubo, čože si ty to urobil?“

„Nuž čô? Pokošaroval som vám zem!“

„Pokošaroval si veru susedovu, ale nie moju!“

„Ej, bisťuže dade, aj to by bolo?“

„A už to inak nemáš; z toho sa nám roľa neomastí.“

„A veď by som sa bol prisahal, že je toto naša. No ale, otec, nič to preto. Každej veci spôsob; aj tomu spomôžeme!“

Zavolal si honelníka na pomoc a chytili oba zem, jeden za jeden, druhý za druhý koniec, ako dajaký obrus, a prehodili so všetkou omasťou na svoju vlastnú roľu. Tak bola roľa omastená. Otec šiel s pokojom domov a Kubo pošiel ku kolibe.

Naraz obzrie sa na roľu, — len čo ti nevidí?! Konopa vyrástla zatiaľ na nej, a to taká až do neba! Chytil sa Kubo rozumu a poď za živa do neba. Tatam vyškriabal sa vám po tej konope ani dáky chrúst až do samého samučičkého neba, že on už tam bude na Abrahámovej lúke ovce pásť. Jaj, ale mu tam ovce pásť nedali a on inšie robiť nevedel. Dobre by mu vraj bolo bývalo so všetkým, lenže on takto bez tej robotičky hrozne unúval sa. Aj mu zišlo na um, čo je tu dolu s jeho košiarom a s ovcami. Nuž v tom už len čím skôr chcel tu dolu byť.

Hore bolo ľahko, ale dolu ako? Na zemi bola zatiaľ búrka a konopu mu zvalila. Skočiť? To bolo privysoko. Krídla? Tie mu nenarástli. Zachytil sa on po nebi povrazníkov hľadať, čo by mu usúkali povraz, po ktorom spustil by sa; ale tam povrazníkov nebolo; — nebolo ani len z čoho usúkať si, keby sám bol chcel oddať sa do remesla. Vrátil sa zase k dverám neba a škrabal sa za ušima, čo si on tu počne. Vtom zazrie za dvermi plný sud otrúb. Usúkal si skoro z nich motúz, ktorý mu síce dosahoval, ale bol pritenký. Bál sa, aby nepretrhol sa mu hneď pri vrchu a on aby takto nezgegol dolu a nedogegol na večné časy. Splietol si ho vo dvoje a spúšťal sa už potom smelo dolu. Pekne zliezol až na koniec motúza; ale bol ešte ďaleko od zeme. Poručenobohu i tak! Zažmúril oči, aby ani nevidel, koľko letí, — a skočil. Letel ako anjel a padol ako čert, — zaryl sa do zeme!

Akože tu von? Rozbehol sa domov po motyku a vykopal sa von. Ej, čiže si vydýchol, ani kto si sto centov[10] z pliec zhodí!

Potom doma druhej roboty nebolo, iba postarať sa o ten milý ohrev na zimu. Zabral sa on, viete, tam do toho vysokého javoria drevo rúbať a vzal si sekeru — tú s tým veličizným obuchom. Na to by nebol ani pomyslel, čo v tom obuchu trčí. Položil si ju na plece a ide. Tu ti mu začnú štebotať škorce za ušima. Obzerá sa, ale nič nevidí; vždy mu to len za samými ušima šteboce.

„Pane Bože, kdeže sú teraz tie škorce, či sú v mojej hlave a či v tom obuchu? Len tu dakde byť musia!“

Hlavu najprv tresnúť dakde o skalu? Ej, to by predsa bolelo! Pochytil sekeru a tresol tým obuchom o skalu. Vysypalo sa mu toľko škorcov, ako čoby všetky z celého chotára boli utiahli sa na zimovisko do toho obucha.

Čo teraz s nimi? Vreca nemal, ale do jedného vreca ani by neboli popratali sa. Mal na šťastie so sebou dlhý tenký povrázok. Na ten ich skoro postýkal, a aby mu to nezavadzalo, okrútil okolo seba a podskočil od radosti, ako si to dobre poradil. Lež v tom rozopnú sa milým škorcom krídla a človeka podchytia a vynesú vysoko, vysoko, hore do povetria. Milý Kubo lietal s nimi tam dakde ponad Čierno more.

Tam, ako zazreli ho ľudia, zbehli sa na brehy a kričali:

„Černokňažník, Černokňažník letí; zraz ho, zviaž ho!“

Dopočul, ale tak, že mu to volajú: „Rozviaž, rozviaž!“ Aj doletúvali škorce ku brehu, nuž si i sám pomyslel, že čas bude rozviazať.

Rozviazal povrázok a zbavil sa krídel, — ale privčas. Ďaleko od brehu odcupol do šíreho mora. No, plávala tadiaľ ryba po vrchu vody, na tú treskol, že hneď zgegla a vyvrátila sa hore bruchom. Víťaz Kubo posadil sa na ňu ako na koňa. Ale čože? Keď tu pripäli dvanásť párov volov za reťaz, reťaz trhala sa, ale Kuba s tou rybou nevládali na breh vytiahnuť. Naveľa, naveľa dobehol ku brehu jeden bezrúk.[11] Ten pochytil rybu aj s Kubom ako pierce a ukazoval ako na dlani divákom, ktorí na to iba ústa otvárali a to tak veliké ústa, že ten bezrúk strčil to všetko tomu pokonnému[12] do papule. Tento potom zaplatil za kašu. Lebo aby mu to vyňali, musel nasypať nahému plnú kapsu peňazí, o ktorú bezrúk a nahý podelili sa; ešte aj jednému slepému žobrákovi dolezlo sa voľač z nich. Slepec potom doviedol nášho Kubíka z tých ďalekých krajín domov.

Doma ako bol, viezol raz do mlyna rož na chleba zomlieť. Zastal pred mlynom, a že bolo mäkko, zastrčil bič do blata, že mu tam lepšie bude stáť ako napred voza za lesicou, aby nestratil sa mu. Bič iste nestratil sa, kým on z voza poskladal, ale páčte len zase, čo tu stalo sa!

Bičisko[13] vyrástlo mu zatiaľ na vysokú osiku a bič triasol sa tam na vrchu na nej zasídlený. Nič to preto! Mal Kubo dlhé vlasy, chytil sa za šticu, vymrštil sa hore do povetria a odlomil si vŕštek osiky aj s bičom, just iba toľko, koľko mu bolo treba na bičisko. Šibol kone a bol doma.

Raz potom veľmi ochorel. Baby pozháňali všetky lieky; ale pomôcť mu nemohli naozaj ani všetky baby zo sveta. V noci prisnilo sa mu, že čoby tam nemoc, žeby len podvíhal sa a nachytal si do starého hrnca rýb a rakov a najedol sa ich do chuti. Bolo to práve v tú noc pred svätým Janom Krstiteľom. Na deň na Jana tedy podvíha sa a ide s tým starým hrncom na jarok. Tu celý potok zamrznutý ako sklo! Trepe tým hrncom na ľad, že si vybije prielubu; ale hrniec rozletel sa mu na kúsky. Nahneval sa, schytil svoju vlastnú hlavu z pleca a tresol ňou na ľad. Hneď urobila sa mu prieluba.[14]

Ale do čoho tu už chytať? Pobral sa domov pre druhý hrniec. Ako ide, počuje tam v jednom humne mlátiť.

„Ej, káže toto skaza — o Jane a mlátia!“

Ide ta a tam naozaj mláti gazda aj s troma kohútmi. Kubo mu povie:

„Či si rozum potratil, že si si najal takých mlatcov! Či nevidíš, že čo zrno vymlátia, každé vyzobú a prehltnú, — ty blázon, ty!“

„Blázon si ty,“ povie mu gazda, „keď bez hlavy po svete chodíš!“

Vtedy opamätal sa náš Kubo, že je naozaj bez hlavy. No toľko ešte vedel, že si ju naposled tam nechal na tom jarku. Vrátil sa pre ňu. Hlava tam bola na ľade, ale čože, keď zatiaľ prileteli vrany a všetok rozum mu z nej vyzobali, — ak ho mal!

Nebeská sláva

Podal a rozpráva Štefan Marko Daxner z Malohontu.

Bol raz jeden bohatý pán a mal jediného syna, ktorého volali Vilkom. Ten pán bol už veľmi starý, šedivý ako holub a slabý ako muška; so všetkým už len do hrobu hľadel. Ale Vilko bol mocný, zdravý ako ryba vo vode a pritom šuhaj krásny, že len tak lipli dievčatá za ním.

Otec ho neslýchane rád mal a krem neho ani nemal inej potechy na svete; iba to jedno nezdalo sa mu, že Vilko nemal žiadnej chuti do ženenia a že naveky len táral do sveta, že sa on veru neožení skorej, iba keď napred nebeskú slávu uvidí.

Otec dal dočasu tomu pokoj; bo si myslel, že to synovi z hlavy vyvetrie. Ale ani nevedieť ako, minulo sa Vilkovi aj dvadsaťpäť rokov a on o dievčatá ani neozrel sa. Tu otec videl, že týmto činom nebude nič a že už musí sám zamiešať sa do toho.

„Ej, syn môj, syn môj,“ začne mu raz dohovárať, ale len pekne, „ty si už, chvalabohu, šuhaj na mieste a nechybí ti nič, len aby si sa šťastlive oženil. Hľaďže, hľaď, mňa starého už nič na tom svete neteší. Ale by ma ozaj potešilo, keby som mohol zaveseliť sa ešte na tvojej svadbe. Ožeň sa, syn môj, ožeň! Vidíš, už ti dvadsaťpäť rokov minulo a ty si dosiaľ ani nepomyslel o veci.“

„Hej, ba veru som pomyslel,“ povie Vilko, „ale som sa len tak namyslel, že sa skôr neožením, len keď uvidím nebeskú slávu.“

Zarmútil sa dobrý otec nad takouto odpoveďou a zabolelo ho srdce veľmi. I Vilkovi bolo ľúto, že nemohol po vôli urobiť dobrému otcovi; ale on si to už raz tak bol zamyslel. I teraz zabral sa do svojho kostolíka, kde aj predtým modlieval sa, aby mu Pán Boh dovolil, čo len kľúčovou dierkou podívať sa do nebeskej slávy. Otec i rodina ešte aj potom nahovárali Vilka, aby len oženil sa; ale to len tak šlo každý od Boha deň, že Vilko modlieval sa na kolenách v svojom kostolíku, — a neženil sa a neženil. Napokon nechali všetko tak.

Prešli mesiace, prešli i roky a Vilkova žiadosť nevypĺňala sa. Naveľa naveľa počal sám na inakšie myšlienky prichádzať a prisľúbil otcovi, že už raz ožení sa.

Otec neboráčik, keď toto od Vilka počul, hneď o desať rokov omladol. Ani nevedel, čo má od radosti počať, že jeho ostatná žiadosť voľakedy už raz vyplní sa. Hneď kázal robiť neslýchané prípravy ku svadbe. Najkrajšie dievča v celej krajine malo byť jeho mladou nevestou. Kde aký pán, každý bol povolaný na hostinu. Súdok peňazí míňal sa za súdkom, lebo starý pán nič neľutoval nakúpiť, čo len bolo drahého a vzácneho na svete; takže to mala byť svadba, akej od pamäti sveta nebolo.

Všetko bolo v najlepšom poriadku… Kňaz stál už pred oltárom; družice pripravili veniec na hlavu mladej nevesty a družba čakal naporúdzi, že ju povedie k sobášu. Tu milý Vilko, práve v najlepší čas, keď všetko už len naňho čakalo, vykradol sa potichu spomedzi svadbaníkov a bežal do toho svojho kostolíka pomodliť sa ostatný raz Pánu Bohu, aby ho pripustil, čo len na okamženie, do nebeskej slávy.

Modlí sa, modlí kľačiaci na holých kolenách. Ako tak modlí sa, príde k nemu starý, staručičký človiečik; — a to bol boží posol.

„No, Vilko, čo sa ty tu modlíš?“ opytuje sa ho staručký.

„Ach, čože sa modlím! Zariekol som sa, že neožením sa skôr, iba keď prv nebeskú slávu uvidím. A hľa, už mám ísť na sobáš a ešte som nevidel nič, ani len ako za mak.“

„Nuž, a či by si predsa len chcel vidieť tú nebeskú slávu?“

„Ach, chcel, starý otec, chcel.“

„No, keď si to tak veľmi žiadaš, sadni si na môj chrbát!“

Vilkovi to nebolo treba dva razy povedať, vysadol si, a len čo si vysadol, zmizol mu spopred očú svet. Nikto nevedel, čo stalo sa; nikto nevidel, kde podeli sa, ktorou stranou zaleteli starec aj Vilko. Len, vraj, zašuchotalo to a taká utešená vôňa rozľahla sa po celom svete, že si ľudia nestačili ani zdravkať, čo sa im tak veľmi kýchalo.

Posol boží s Vilkom v okamžení doletel k nebeskej bráne. Tu ho zložil dolu, vyzliekol mu šaty, zavesil naň nebeský oblek a tak ho pustil do neba.

Ale žiaden človek, čo by hneď sto ráz múdrejší bol od toho najmúdrejšieho, nevie povedať, ako vodilo sa Vilkovi tam v tom nebi; len to je isté, že mu veľmi dobre muselo byť, lebo zabudol na otca i na nevestu i na všetko, čo mu tu dolu milé bolo. A keď posol boží prišiel k nemu, aby už šiel domov:

„Eh,“ povedal mu Vilko, „ešte som len jednu hodinku tu; doprajže mi, dopraj, nech sa pobavím ešte za jednu.“

Minula i druhá hodinka tak ľahko ako milý sen a Vilkovi nechcelo sa ešte dolu; bo keď ho volal posol, prosil sa mu zase:

„Ach, nože ma, no, nechaj ešte aj za tú tretiu hodinku, veď ti už potom pôjdem.“

Staručký dal sa uprosiť a Vilko tešil sa zase v tej nebeskej sláve. Ani nebadal, ako mu chytro preletel čas, iba keď už tretí raz prišiel posol boží k nemu:

„No, Vilko, už ti mohlo dosť byť; teraz musíš dolu!“

A neborák Vilko voľky-nevoľky poberal sa von. Pred bránou ho staručký zase preobliekol, vzal ho na chrbát a zaletel s ním na to isté miesto, skadiaľ ho bol odniesol. Tu Vilko kľakol zase na kolená a ďakoval Pánu Bohu, že dal mu podívať sa do nebeskej slávy.

Len čo pomodlil sa, vstal hore:

„No, už teraz,“ povedá, „rád pôjdem na sobáš,“ - a šiel von.

Ale aký tu zázrak! Ukazovalo sa mu tu všetko inak, ako to predtým vídaval. Pretiera si oči, ako zo sna prebudený; obzerá sa okolo, ako kto sám sebe neverí. Či mu to od tej nebeskej slávy tak pomútili sa oči, či čo je to?

Ten istý kostolík, ktorý sám dakedy dal vystavať. Ale už teraz vyzerá voliaky čierny, obšarpaný, čo už azda hen desiate šindle na ňom dohnívali. Pri kostolíku pred troma hodinami bol cmiter a teraz tam zelenali sa oziminy. Kde predtým mlynská voda tiekla, tam bola teraz vynosená cesta, po ktorej hore-dolu vozy behali.

Zo všetkého toho nechápal neborák Vilko ani najmenšie. Celý kraj mu bol cudzí, neznámy, ako by ho po prvý raz bol videl. Iba tie veliké zápole na východ slnka, tie stáli nezmenené a on ich poznal, že sú tie isté, čo na ne ešte za chlapectva rád dívaval sa.

„Ach,“ myslí si sám v sebe, „predsa to ten Pán Boh musí byť veľmi mocný, keď on toto všetko pod tak krátkym časom tak veľmi mohol premeniť!“

Príde do otcovho zámku. I ten bol taký dáky starý, učadený, akoby ho boli pred pamäťou sveta stavali. Vníde dnuká, tu mu samí neznámi ľudia pred oči prichádzajú. A on klania a prihovára sa každému prívetive, bo nazdáva sa, že to tí hostia, čo boli prišli na svadbu. „Hneď, hneď,“ vraví, „hneď už môžeme ísť na sobáš; už som si ja moje veci pokonal.“

A tu ľudia dívajú sa naňho vyvalenými očima, počúvajú ho otvorenými ústami a nikto nesmie opýtať sa ho: Kto si, čo si, skadiaľ si? Len divia sa divnému človeku a Vilko ešte väčšmi diví sa nad ich predivením.

Na šťastie bol tam jeden starý popelvár, čo mal vyše tristo rokov. Ten poznal svojho mladého pána a zavolal ho po mene.

„A ktože si ty, dobrý človek?“ opýta sa ho Vilko.

„Nuž a či ma nepoznáte, svojho popelvára?“

„Popelvára!“ opamätal sa Vilko. „Nuž a vari ty, môj popelvár, bol by si sa mi tak ostarel?“

„Jaj, veru ostarel! Čože robiť, keď ma Pán Boh nechce k sebe povolať?“

„A kdeže je môj otec, moja nevesta?“

„Jaj, kdeže nevesta, kdeže otec? Nevesta vydala sa za druhého a dávno už pominula sa i s ním. Otec rozsypal sa už na prach. Veď od toho času už tristo rokov pominulo!!“

Tu svitlo Vilkovi v hlave! Tristo rokov! A on nazdal sa, že to ani tri hodiny! — Pozrel do neba, pozrel na zem a od toho okamženia navidomoči starnul a starnul. Oči stemnievali sa mu, líca opadávali, brada púšťala sa mu biela ako sneh a telo zhrbilo sa mu k zemi, že v niekoľko okamihoch nevyzeral ani za mak mladší od popelvára. Tak si tu stáli zoči-voči dvaja vyše tristoroční starci!

Vtom zavial ponad nich tichý vetrík a obidvaja rozsypali sa na prach!

Koniec ukážky