Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Cestování pod mořem

Jules Verne

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Katarína Tínesová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0188-6

Pôvodná publikácia

Jules Verne. Cestování pod mořem. Nakladatel F. Kytka, kněhkupec. Praha 1877. 67 s. Pavel J. Šulc přeložil.

Bibliografické poznámky

Cestování pod mořem

Dle J. Verne-a vzdělal J. T-ý.

V Praze a na Smíchově

Nakladatel F. Kytka, kněhkupec

Tiskem Rohlíčka a Sieverse v Praze.

Narval

Bylo to v červenci, když profesor F. Seidl v Berlíně v studie zabrán seděl v pokoji svém. Pojednou vešel k němu sluha jeho, jenž mu odevzdal list. List ten došel z Oxfordu od jednoho přítele profesorova, J. Palhama.

Přítel tento psal, že anglická vláda vypravila expedici, které on se súčastní; loď „mořský had“ že jest již připravena. Zároveň vyzýval přítele, by přijel k němu a provázel ho na té cestě.

Profesor měl z toho velkou radost a nařídil hned sluhovi svému, by konal přípravy na cestu.

Druhého dne jeli pán se sluhou po železnici do Hamburku. Tam si prohledli všecky památné věci, stavby atd. Potom odebrali se do přístavu. Vsedli na parník, který je v krátkém čase převezl do Londýna.

Profesor Seidl nejdříve dbal, by vyhledal byt přítele, který mu byl tento naznačil.

Když ho vyhledal a když se na vzájem pozdravili a na rozličné věci vyptali, tázal se konečně Seidl Palhama, jaký cíl a účel má výprava, které se hodlají účastniti.

„Účelů jest mnoho, že ti to nemohu ani všecko povědíti,“ pravil přítel. „Nechám si to až na cestě, tolik jenom ti řeknu, že poplujeme daleko; nejprve do indického oceánu, dále máme se přiblížiti pokud to bude možno k jižnímu pólu, prozkoumati golfový proud a pátrati po osudech rozbitého ,Great Easternu‘. Z toho poznáš, že naše cesta bude dlouho trvati a že poskytne hojné příležitosti k vědeckému bádání.“

Potom prohlíželi společně vše, co chová Londýn v sobě památného; nejprve navštívili banku, budovu parlamentní, tower, budovu to starožitnou, která jest pevností; palácem i vězením; dále navštívili rozličné bazary, tržiště to, kde všeho druhu zboží se prodává.

Nemůžeme popisovati všecky památnosti velikého města toho — neníť k tomu místa.

Seidlův sluha, který nemohl pána svého provázeti na dalekou cestu, vrátil se do Berlína. Seidl s Palhamem odebrali se na loď „mořský had“ a sotva tu ztrávili půl hodiny, odplula loď. Pluli kanálem do atlantského moře a pak se dali směrem k severu.

Dostali se do krajin polárních, kde panuje toliko dvojí roční počasí, léto a zima, přechodův není. V letě slunce nezajde na Spicberkách či Gramantech po 5 měsíců, v Gronsku 3 měsíce, na Islandu 1 měsíc. Naopak zase v zimě tak dlouho slunce se skrývá a panuje tak dlouhá noc.

Za této dlouhé noci osvětluje krajiny jakés elektrické světlo, které se zove polárním či severním.

V měsíci srpnu pravidelně napadne sníh a než nastane říjen, pokryje se země vrstvou sněhu na 2-3 stopy.

Eskimák, zahalen v medvědí kůže, ukryje se ve své chýši a opatří se zásobou potrav na zimu.

V měsíci květnu opouští zase chýši svou a vychází na lov ryb. Sníh a led pomalu taje a koncem června zmizí úplně. Léto jest velmi krátké v končinách těchto, parné a horké i vlhké.

Ačkoli jest země po delší čas v roce pustá, přece nalézá se v krajině té veliká rozmanitost tvorů živých.

Byty zimní Eskimáků líčí kapitán Franklin tímto spůsobem:

Eskimáci dělí se v tlupy asi 50 osob silné; za obydlí zimní vyhlídnou si obyčejně břeh řeky nebo moře. Tím spůsobem usnadní si lovení ryb neb hon na medvědy.

V každém domě jest nejstarší hlavou čeledi a toho všickni poslouchají.

Když zvolí místo pro zimní byt, počnou někteří místo čistiti, jiní udělají malé příkopy pro základy stavení, urovnávají vnitřní prostoru a obloží ji mechem. Zatím jiní odeberou se na řeku a vyřežou příhodné kusy ledu, který dopraví na místo, kde se obydlí má stavěti. Tam položí stavivo ve vrstvy, které spojí teplou vodou, jež záhy zmrzne.

Když zeď jest dvě stopy vysoká, zakulatí se svršek jako klenutí. Pouze dva otvory se nechají; jeden půl třetí stopy vysoký, jenž slouží za dveře, druhý menší slouží k tomu, aby světlo nebo vzduch měl přístup. Oba otvory uzavrou se kůží medvědí nebo liščí.

Rozumíť se, že v takovém obydlí nikdy se netopí; před ním zřízeno jest ohniště, kde si rodina vaří jídlo. Uvnitř chýše jest půl druhé stopy vysoký stupeň, na němž obyvatelé odpočívají. Pokryt jest mechem a jehličím, by neroztál pod teplým tělem.

O Eskimácích labradorských píše jistý misionář takto:

„Mají spůsoby opičí; spatří-li Evropany, dělají po nich všecko, co vidí. Podrobeni jsou prudkým vášním a z klidu přecházejí v největší zuřivost. Hladu nepotřebují se báti, poněvadž v jejich zemi jest s dostatek sobů, medvědů, vodních zvířat, ptáků a jiných. V letě sídlí obyčejně pod stány na březích jezer. Do těch zaženou soby, plaví se za nimi v člunech a pobíjí je. V srpnu musí však opustit tato obydlí a usadí se v zimních bytech. Jsou vesměs malé postavy. Oděv jejich zhotoven jest tak, že odolati mohou nejkrutší zimě.“ —

Expedice měla za úkol pátrati po lodích, které v poslední době se vydaly na lov velryb a více se nevrátily.

Lod „mořský had“ plula stále k severu a pak dala se směrem k jihu. Dne 3. července pluly úžinou magellanskou a vjeli do tichého oceanu.

Fregata brala se směrem k západu. Jednoho dne svolal kapitán mužstvo své, jež oslovil takto: „Opětuji, co jsem Vám pravil již, než jsme vypluli z přístavu londýnského. Dávejte pozor, zdali byste nespatřili mořskou obludu. Nalezáme se v místech, kde se naposled objevila. Víte, jak značná odměna přislíbena jest tomu, kdo nejprve uzří onu nestvůru.“

Mužové odpověděli hlasitým „urá“ a dívali se pilněji ještě po moři než dříve.

Seidl a Palham věděli také, oč se jedná. Mezi jinými měla expedice, které se účastnili, za účel vyhledati a bude-li možno zničiti mořskou potvoru, která již zničila tak velké množství lodí.

Jednalo se totiž o věc následující: Dle nejstarších pověstí řádila v moři hrozná potvora, o které zmiňují se již staří spisovatelé, jako: Aristoteles, Plinius, Haggade a j. Též v novější době tvrdí plavci, že v rozličných místech velikého oceánu spatřili hroznou potvoru podobající se hadu, která však nikomu neublížila.

Mnozí učení lidé uvěřili tomu, kdežto jiní to vyhlašovali za pouhou pověru. „Mořský had“ byl u mnohých tolik co blud a klam.

Za poslední doby přihodilo se mnohé neštěstí na moři, které nedalo se nijak vysvětliti i bylo přičítáno oné obludě. Opětně objevila se ohromná hmota nad hladinou vodní, která časem vydávala zvláštní světlo. I vznikly zase pověsti o hrozném mořském hadu.

Stalo se také, že lodi narazily na obludu jako na skálu nějakou, avšak skála ta se pohybovala a zmizela. Tak loď „Skotia“ narazila na onen předmět a s tíží doplula do nejbližšího přístavu, kde se objevilo, že spodek její byl proražen. Ale čím, to se nedalo uhodnouti.

Byl to snad plovoucí ostrov, úskalí, mořská obluda, či podmořská loď. Komu však by patřila a kde byla by zbudována?

Bylo to nejspíše zvíře nějaké vodní, nesmírně veliké a silné. Ale jaké? Myslelo se, že to narval.

Staloť se již častěji, že narval uškodil lodím. Narval či mořský jednorožec nalezá se v severním moři. Bývá prý dlouhý i padesát stop. Zub jeden jeho obyčejně bývá na 10 stop dlouhý; odtud pochází jeho jméno jednorožec.

Konečně usjednotili se učení i neučení na tom, že to byl narval, ovšem neobyčejně veliký, jenž spůsobil na moři tolikeré škody, které nijak nedaly se vysvětliti.

Loď „mořský had“ měla mezi jiným také za účel, vypátrati ono nebezpečné zvíře a dle možnosti je i zahubiti.

Při každém poněkud neobyčejném zjevu domnívali se, že se ukáže narval, avšak marně.

Přejeli severní část tichého oceánu, aniž bylo by se objevilo zhoubné zvíře. Kapitán zaměřil k japonským břehům.

Tu jednou večer, když bylo ticho a měsíc zahalen v mrak, ozval se pokřik, že narval se objevil; starý plavec Nelsen ho uzřel a vykřikl.

Všecko spěchalo na přední část lodi; uzřeli v skutku předmět zvláštní.

Ploval pod vodou a rozšiřoval zvláštní světlo, které se lišilo od obyčejného světélkování moře, které znají plavci velmi dobře.

Toto světélkování moře pochází od množství malých zvířátek; popírá se, že by bylo původu elektrického; má se za to, že jest rázu podobného jako kostík čili fosfor.

Úkaz ten možno pozorovati ve všech mořích. Některou noc svítí ono světlo silněji, jinou slaběji. Počasí, jak se zdá, nemá na ně vlivu. Nejsilnější a nejjasnější bývá před nastávající bouří, jest-li dusno a obloha zatažena.

Světlo, které vydával neznámý předmět, nepodobalo se světelkování moře, nýbrž zdálo se býti elektrickým a velmi silným.

Kapitán velel, by fregata učinila polokruh a vzdálila se od světelkujícího předmětu.

Avšak podivné zvíře blížilo se k lodi a sice velmi rychle.

Nezdálo se radno, za noční doby pustit se do boje s neznámým odpůrcem, kapitán proto velel, by se čekalo do rána.

Narval také zastavil rychlé pohyby své, avšak zůstal lodi na blízku.

Okolo půlnoci zmizelo světlo a ke druhé hodině objevilo se znovu. Nestvůra blížila se a bylo slyšeti lomoz, spůsobený pohyby jejími. Když se rozednilo, zmizelo elektrické světlo.

Nastal den, mlhovitý, nepříjemný den; nebylo možno pranic rozeznati. Okolo osmé hodiny zmizela mlha; zraky všech byly obráceny na onen neobyčejný předmět.

Objevil se asi na půl míle mořské od fregaty — bylo to podlouhlé černé těleso, které asi na tři stopy vyčnívalo z vody a bylo dlouhé asi 150 stop.

Kapitán velel, aby s plnou silou páry jelo se k nestvůře a byl na ni útok učiněn.

Rozkaz ten provázen hlučným jásotem.

Avšak zdálo se, že narval prchá, nebylo možno dohoniti ho. Starý lovec velryb Nelsen stál na předku lodí, kyj v ruce drže a připraven, by ho vymrštil, avšak nemohl k tomu přijíti.

Kapitán velel, by rychlost lodi se zvýšila. Loď plula náramně rychle, avšak nebylo možno zvíře dohoniti.

Mužstvo na „mořském hadu“ stalo se netrpělivým, pak se rozzlobilo a konečně rozzuřilo.

I nabili velké dělo a zamířili je na nestvůru; první kule šla mimo, druhá narazila na zvíře a jak se zdálo, smekla se od jeho hřbetu.

Zvíře pohybovalo se velmi rychle a zmizelo konečně za tmy noční, až pak okolo desáté hodiny objevilo se ono světlo, jako v noci předešlé.

Světlo se nehnulo s místa, tak že se zdálo, jako by zvíře spalo. Snad bylo by možno, nyní kyjem je raniti; spěchali, by se k němu přiblížili. Nelsen držel v ruce kyj připravený.

Seidl a Palham stáli vedle starého lovce a viděli, jak naměřil a potom kyj hodil.

Slyšeli, že tento vrazil na jakýsi tvrdý předmět. V tom okamžení shaslo elektrické světlo. Fregata dostala nesmírnou ránu a proud vody valil se přes ní. Mnoho mužů, kteří se nalezali na palubě, spadli do moře.

„Šroub a kormidlo jsou zlomeny.“

Volání to ozvalo se uprostřed ohlušujícího lomozu. Avšak málo kdo je zaslechl neb jen na polo. Oba učenci zaslechli je v tu chvíli, když je chopila voda a smetla dolů z paluby.

Podmořská loď

Oba učenci uměli výborně plovati; Seidl objevil se nejdříve nad vodou. Nevěděl, kdo a mnoho-li s ním bylo lidí svrženo do vody. Panovala kolem čirá tma, avšak v dálce viděl pohybovati se temnou hmotu, byla to nepochybně fregata.

Záhy potom zpozoroval nedaleko člověka; byl to Palham, jenž ploval vedle něho.

Poznali se hnedle. Fregata byla vzdálena, v jakém pak asi stavu se nalezala? Slyšeli, že šroub a kormidlo byly rozbity — loď byla tudíž vydána v moc vln mořských. Co pak stalo se s plavci?

„Musíme plovati, pokud nějaký člun nepřijde nám ku pomoci,“ pravil Palham.

„Ano,“ řekl Seidl, „jen kdybychom neměli šatů, které nás tísní; mohli bychom se pohybovati volněji.“

Palham věděl o pomoci; měl u sebe nůž a tím rozříznul kabát a spodky přítele, který totéž učinil zase jemu. Bylo jim oběma ulehčeno.

„Mohli bychom si ještě usnadniti práci,“ pravil po chvilce Palham.

„Jak to?“ tázal se Seidl.

„Proč máme se namáhati a unavovati oba? Zdali by nebylo lépe, bychom se v tom střídali. Položíš se na zad a já plovaje budu tě strkati ku předu. Až se unavím, učiníš ty totéž.“

Návrh ten byl vhodný, pročež ho uvedli v skutek bez prodlení.

Tak se mohli udržeti dlouho nad vodou.

Avšak nikde se nejevil člun; síly jejich ochabovaly; voda byla studená a jejich údy křehly. Z počátku volali častěji, později, vidouce, že to marné, ustáli v tom.

Minula půlnoc; Palham vzkřikl opět, ač jen slabě.

„Nekřič,“ pravil Seidl, „jest to marné; avšak slyš, neozval se nějaký hlas?“

Naslouchali a v skutku zaslechli jakés nesrozumitelné volání.

„Hlas ten pochází nejspíše z člunu,“ pravil Seidl.

„Toť nemožno,“ odvece Palham, „kde by se tu vzal člun, když dávno již zmizela fregata našim zrakům. Jest to nejspíše nějaký nešťastník jako my. Počkej, zavolám opět.“

Vykřikl a sice silněji než dříve.

Hlas onen ozval se opět a sice zcela na blízku. Plavec blížil se k nim. Byl to starý Nelsen.

„Byl jsem svržen s lodě,“ pravil stařec, „ploval jsem a dostal se na hřbet narvalův, nalezáme se všickni na té nestvůře, jež není zvíře, nýbrž podmořská loď.“

Seidl poslouchal s udivením slova ta; — zdálo se mu to celé býti báchorkou a přec to byla pravda, nalezali se na povrchu velké lodi, která plovala pod vodou.

„Tu hle jest jakási skoba,“ pravil Seidl, ukazuje na vyčnívající část, „té se můžeme přidržeti, bychom se ubránili vlnám.

Zatím pomalu se rozednilo; jakési rachocení se ozvalo a klapka, kterou nepozorovali dříve, se otevřela; několik chlapů silných je chopilo a vtáhlo do vnitř lodi. Octli se v jakési temné jizbě sami; aby poněkud poznali kde jsou, musili hmatati kolem sebe.

Byli v temné světnici, která měla železné zdi. Uprostřed nalezal se stůl dřevěný, kolem něhož bylo několik židlic; podlaha byla pokryta rohoží.

Nežli se nadáli, byla jizba osvětlena jasnou září; dveře, které nepozorovali dříve, se otevřely a těmi vešli dva mužové. Jeden byl postavy malé, měl kudrnaté vlasy a kníry; druhý, jenž zdál se jeho představeným, byl vysoké postavy. Nejdivnější u něho byl výraz očí; ty zdály se, jakoby pronikly útroby každého.

Oba mužové mluvili řečí, kterou naši učenci neznali.

Seidl je oslovil a vypravoval jim osudy svoje a soudruhů svých.

Oba vyslechli jeho řeč, aniž byli by dali na jevo, že jí porozuměli, nebo že je zajímá.

Seidl mluvil francouzsky, domnívaje se, že této řeči budou rozuměti; po něm opětoval totéž Palham anglicky a konečně ještě jednou vypravoval to Nelsen smíšeninou řečí dánsko-německou, ale s tímže výsledkem. Oba cizí muži mlčeli. Konečně promluvili spolu několik slov nesrozumitelných a odešli.

Hnedle na to přišel sluha, jenž jim přinesl oděv a pokrmy.

Šat ten zhotoven byl z látky, kterou neznali. Pokrmy, ač chutné, byly tak upraveny, že nevěděli, co požívají.

Když se najedli, usnuli; profesor Seidl procitnul nejdříve. Pocítil, že v jizbě jest dusno; následek to, když několik osob dlouho mešká v uzavřené místnosti, kam nemá přístupu čerstvý vzduch.

Soudruhové jeho procitnuvše později, cítili totéž.

„Vzduch musí býti obnoven v této prostoře,“ pravil Palham, „ale jakým spůsobem?“

Nejen čerstvý vzduch pohřešovali, nýbrž cítili také notný hlad. Když po delší chvíli se objevil sluha, osupil se naň Nelsen, že dlouho nepřichází a hnedle strhla se mezi oběma prudká hádka.

V tom objevil se muž, kterého považovali hned z počátku za velitele podmořské lodi a utišil vadící se slovy a ještě více pohledy svými.

„Pánové,“ pravil, „já vím, kdo jste, z vašich zpráv. O sobě mohu vám zatím říci pouze tolik, že jsem se vzdálil společnosti lidské a že nehodlám více do ní se vrátiti. Fregata „mořský had“ stíhala mou loď, střílela po ní; byla mi tudíž nepřítelem. Vy jste se nalézali na ní, dostali jste se co nepřátelé v moc mou, pročež jste vojenští zajatci. Zůstanete na lodi, kterou neopustíte více, ačkoli dle možnosti bude vám popřána volnost.“

Pohlížel pak na ně, by pátral po účinku, který měla jeho slova, načež mluvil dále:

„Pánové, vy jste si obrali za úkol, skoumati přírodu i musím vám říci, že k tomu nyní naleznete hojné příležitosti. Nejen že budete míti po ruce četnou knihovnu, objeví se vám celý svět podmořský, svět zázraků a zajisté neomrzí vás pozorování a skoumání jeho.

Na to pozval oba učence, by šli s ním k snídaní; Nelsenovi přinesl sluha jídlo do jizby, s čímž tento byl spokojen.

Pokrmy zdály se oběma profesorům podivnými, kapitán však je v tom utvrdil, řka, že jsou upraveny z rostlin a zvířat podmořských.

Učenci tázali se na jméno jeho i na jméno podmořské lodi.

„Nazývejte mne kapitánem Morganem,“ odvětil on, „loď, na které se nalezáte, nazývá se ,Vulkán‘.“

Po snídaní uvedl je do prostranné síně, kde se nalezala četná knihovna; v síni vedle byly hojné sbírky uměleckých děl i věcí přírodních, tak že se tomu oba učenci nemálo divili.

Největší udivení vzbudila v nich sbírka krásných perel. Něco podobného neviděli, ba ani neslyšeli o tom. V Indii byla modla, jejíž trup záležel z jedné velké perle. Kleopatra vypila perli, rozpustivši ji v octě, která měla cenu půl milionu tolarů; Caesar dal darem matce Brutově perli v ceně 300.000 tolarů.

Kapitán ukázal jim perli, která měla tři palce v objemu a byla úplně pravidelně utvořena.

Neméně nežli tyto sbírky, zajímaly je ostatní věcí, které viděli na lodi; celé její zařízení.

„Jaká síla pohybuje vaši loď?“ tázal se Palham.

„Elektrika,“ odpověděl kapitán.

„Budete se diviti, kde beru tolik elektriky,“ pravil dále Morgan; „na to vám odpovím, že mi ji poskytuje moře, které mi dává vše, co potřebuji.“

Kapitán jim ukázal přístroj, kterým vyvinoval elektriku a jakým spůsobem všude ji upotřebil.

Nyní si vysvětlili také rychlost, kterou „Vulkán“ v moři se pohyboval.

„V kterém místě se nalézáme?“ tázal se druhého dne kapitána Palham.

„Jsme pod 37. stupněm délky a 30. stupněm severní šířky,“ odvěce kapitán, „ploveme právě v mořském proudu.“

Seidl a Palham pohledli ven do moře, které zářilo zvláštním leskem a těšili se nemálo z toho, co uzřeli. Nesmírné množství ryb objevilo se zrakům jejich, tak že kolikrát celou noc ztrávili díváním se na tyto zjevy.

Uplynulo několik dní, velitel lodi se neukázal, čemuž oni se divili, avšak proto se nenudili.

V noci naskytlo se jim krásné divadlo ve vodě, také si vyšli v noci na palubu — Vulkán plul právě vysoko, tak že vrchní část vynikala nad vodou, odkud mohli se rozhlížeti a vše pozorovati.

Konečně nalezli v kajutě své písemné pozvání kapitána k honu, jenž se měl odbývati v příští den v „podmořských lesích“.

„V podmořských lesích,“ zvolal Palham, „na mou věru, není konec divům — největším pak jest nepochybně ten člověk sám. Příjmem přece pozvání to?“ pravil k soudruhovi svému.

„Ovšem že,“ odvěce tento.

Druhého dne odebrali se ku kapitánovi. Tento je přivítal velmi vlídně.

Později pak vyzval je, by použili šatů pro ně připravených.

Oba učenci znali šaty ty; byl to tak zvaný oděv potápěčský čili skafandr.

Skafandr jest potápěčský aparát, který dovoluje potápěči volné pohyby v každém ohledu, kdežto potápěcí zvon podobá se železnému žaláři. Již r. 1798 pokusil se o to jeden plavec, zříditi aparát, jenž by nahradil zvon. Roku 1820 zlepšil jistý inženýr aparát tento, jenž byl tak zařízen, že potápěč obdržel zásobu vzduchu pomocí roury a čerpadla. Nález ten během času byl ještě zdokonalen. Potápěč napřed oblekne šat vlněný a přes ten natáhne pak jakýsi gumový, elastický šat, podobný pytli, který však opatřen jest rukávy a nohavicemi. Na hlavu si dají přilbu s otvory zasklennými pro oči a pro ústa. K přilbě té přilehá jakási torba, v níž má potápěč zásobu vzduchu. Zároveň jsou v ní dva ventily, z nichž jeden slouží k vypouštění zkaženého vzduchu, druhý jest pomocí gumové roury spojen s čerpadlem vzduchu. Mimo to má potápěč těžké střevíce s olověnými podešvy, sekeru co nástroj k práci, za opaskem dýku neb jinou zbraň proti mořským obludám.

Mimo tyto věci opatřen jest také provazem, kterým dá znamení, když chce, aby vytažen byl nahoru.

Potápěčský aparát jest velmi důležitý pro každého, kdo musí nějakou práci vykonati pod vodou, jako ku příkladu při stavbě mostů, při opravě lodí a jiných.

Tak stalo se v Anglii, že zatopeny byly uhelné doly a čerpadlo nechtělo pracovati. Potápěč jeden spustil se dolů, opravil stroj a ten pracoval opět a odstranil vodu.

Roku 1844 bylo vysláno několik potápěčů na dno mořské, by zachránili věci z rozbité lodi a nejen peníze, nýbrž přes 20 děl vypravili nahoru, načež trosky rozbili pomocí elektriky; to se opakovalo vícekráte při rozbitých lodích.

Skafandr, kterého užíval Morgan, by poněkud jiný. Byl opatřen větší torbou čili schránkou vzdušní, v které byl vzduch stlačen tak, že vystačil potápěč deset hodin. Z torby té vedla roura k ústům potápěče, která mu přiváděla čerstvý vzduch, jinou pak byl zkažený odváděn zase ven.

Mimo to měl potápěč na zádech přístroj, v kterém se vyvinovala elektrika; napřed pak měl svítilnu, naplněnou plynem uhelným; oba přístroje byly ve spojení; elektrikou byl zapálen plyn, jenž vydával pronikavé světlo. —

Kapitán Morgan dal také hostům pušky větrovky, nabité vzduchem tak silně zhustěným, že pod vodou bylo možno stříleti. Dále nabity byly pušky malými, elektrickými kulemi, které narazivše na předmět nějaký, praskly a měly tolik síly, že zabily největší zvíře.

Když se kapitán a oba profesorové oblekli za pomoci služebníků, opatřili se svítilnami a puškami, načež odebrali se do tmavé jizby, která se naplnila vodou; postranní dvéře se otevřely, oni pak octli se v moři. Kapitán kráčel napřed; světlo elektrické účinkovalo výborně, viděli dosti daleko. Moře zdálo se průhledným, dále tmavým a konečně zmizelo všecko světlo; vzhůru mohli dohlednouti až k hladině mořské.

Šli cestou písčitou; bylo časně z rána. Nesčíslné množství zvířat v rozmanitých barvách hemžilo se ve vodě; mnoho modravých a červených plamínků osvětlovalo vodu.

Půda, po které kráčeli, byla písčitá, jinde skalnatá, na mnohých místech vyčnívaly vysoké skály, které, jak se zdálo, až na povrch vody dosahovaly. Celé lesy koralů vypínaly se vzhůru až k hladině mořské.

A to množství rostlin všeho druhu. Lesy, louky, rostliny jaksi jednotvárné a přece podoby tak rozmanité. Celé lesy řas zelených, žlutých, červených, lesknoucích se v barvách duhy. Řasy ty měly rozličné podoby a tvary, byly podobny bičům, nebo tenké jako niti, tuhé jako kůže, nebo něžné; někdy podobaly se průhledným koulím nebo zase měly laloky. Mnohé nebyly přirostlé neb připevněné k půdě, nýbrž plovaly ve vodě.

Též řasy cukrnaté uzřeli, které se hodí za potravu lidem i zvířatům. Mnozí čtenáři slyšeli již o tak zvaném islandském mechu, jenž slouží za lék lidem neb ditkám nemocným na plíce.

I kdyby nebylo zvířat, byl by člověk s to uživiti se těmi rostlinami.

Dno moře, po kterém kráčeli naši lovci, sklánělo se dolů; dospěli k temné, husté hmotě, kterou naznačil kapitán Morgán co svou honitbu.

Nalezalo se tam množství rostlin, jež možno nazývati lesem. Rostliny veškeré vystupovaly téměř kolmo k hladině moře. Dno moře bylo pokryto ostrým kamením, které stěžovalo velice chůzi. Učenci se záhy přesvědčili, že nebylo snadno rozeznati zvířata od rostlin.

Okolo poledne ulehli poutníci v houští. Byli umdleni chůzí a hnedle tvrdě usnuli. Když procitli, zapadalo již slunce; kapitán byl již na nohou, ostatní pak následovali rychle jeho příkladu.

Šli dále; půda skláněla se stále a dosáhla hloubky, do které zřídka přišel potápěč. Světlo, které dosud pronikalo vrstvy vody, pozbylo síly své a nastala čirá tma. Musili rozžehnouti svoje svítilny, načež mohli se rozhlédnouti na 80 kroků kolem sebe. Odpoledne okolo 4. hodiny přišli ke skupení skal, jež záležely, jak se zdálo, ze žuly.

„Toť jsou hranice mé honitby,“ pravil kapitán k svým soudruhům, „můžeme nastoupiti zpáteční cestu.“

Vraceli se, avšak ne touže cestou.

Zpáteční cesta vedla příkře vzhůru, tak že rychle přiblížili se k hladině vodní. Asi hodinu šli po písčité planině, která byla velmi bílá. —

Tu pojednou uzřeli nad hladinou moře vznášeti se velkého ptáka. Byla to tohajka. Kapitán chopil pušku svou, zaměřil a střelil po něm. Kule projela v mžiknutí vodu i vzduch, vjela do zvířete, které jako by bleskem bylo stíženo, kleslo dolů.

Tohajky nalezají se v studenějších končinách jižních moří. Pták ten bývá velký jako husa a s křidly roztaženými mívá šířku dvanácti stop. Lítá jen asi 8 — 10 stop nad vodou, za to však tím lépe a rychleji plove.

Konečně uzřeli elektrické světlo „Vulkánu“. Blížili se k lodi té, když náhle přiskočil kapitán k Seidlovi a stisknul jej k zemi, soudruh jeho totéž učinil Palhamovi.

Oba mužové ohlíželi se s udivením i uzřeli s leknutím tlupu žraloků, kteří plovali nad nimi. Na štěstí neuzřeli žraloci lidi, kteří se nalezali pod nimi a ti se dostali šťastně k lodi.

Když tam přišli, zastihli plavce, jak vytahovali sítě z vody. Ulovili hojnou kořist a naši učenci soudili, že kolik tisíc liber ryb vytáhli z vody.

Dlouho pak ještě meškali oni na palubě, kochajíce se vzpomínkou na krásy, které byli uzřeli. Nechtělo se jim spat.

„Moře má vnitřní život, jako člověk,“ pravil k nim kapitán. „Má srdce, oběh krve a žilobití. Netřeba mluviti o proudech, nýbrž jen o neustálém pohybování vln, které závisí na větru.

Potom hovořili o slané vodě v moři.

„Co soudí věda o této vlastnosti?“ tázal se kapitán.

„Víme pouze,“ odvěce profesor Seidl, „že obsahuje mořská voda mezi obratníky a póly více soli než v mírném pásmu. Mezi obratníky jest obsah soli větší, poněvadž vedro sluneční spůsobuje, že se voda rychleji a ve větší míře odpařuje, čímž hustnou solné částky. Blíže pólů má tentýž účinek mrznutí vody. Také prý se pozorovalo, že množství soli ve vodě mořské jest tím větší, čím hloub se přijde.“

„Víme již také, že jsou prameny v moři, které vznikají na jeho dně. Prameny takové nalezají se v středozemním moři, v perském zálivu, v indickém moři a blíže Antil.“

„Pozorování to souhlasí s mou zkušeností,“ pravil kapitán, „já bych však ještě přidal toto: Sůl nalezá se v moři rozpuštěna v takovém množství, že kdyby zhuštěna byla naseta na povrchu země, tvořila by vrstvu 30.000 stop vysokou. Sůl poskytuje tu výhodu, že zabraňuje odpařování vody z moře. Miliony nálevníkú, kteří žijí v každé kapce mořské vody, vssají do sebe sůl a z té tvoří vápencovité hmoty, z nichž skládají se koralové ostrovy.“

Dne 27. listopadu plul „Vulkán“ okolo sandwichských ostrovů, kde usmrcen byl na slovo vzatý plavec Cook; hnedle na to objevil se ostrov Nika Hiva.

Potkali veliké množství plotic; bylo by možno bývalo napočítat jich miliony, kapitán pak pravil, že pozoroval, kterak tyto ryby plovou jako slanečky a sardinky z mírného pásma do teplého.

Plotice patří do třídy měkkýšů, má dlouhá chapadla — ruce, opatřená mnohými baňkami, tak že se přissaje k své kořisti a neupustí od ní, pokud ona nezahyne. Z jater její vede roura, v které se nalezá temná šťáva, z níž dělá se známá barva sepie. Lovení zvířete toho jest nebezpečné, poněvadž může člověka usmrtit svými baňkami.

Jednou v noci volal starý Nelsen oba učence k oknu kajuty a pak jim ukazoval velkou temnou hmotu.

„Toť rozbitá loď,“ pravil starý plavec.

Bylo tomu tak. Celá loď byla ještě pohromadě, ležela na straně a jak se zdálo, byla vodou naplněna. Stožáry scházely. Na palubě nalezalo se mnoho mrtvol.

„Toť loď ,Sunderland‘“, pravil kapitán, jenž k nim přistoupil „která se rozbila na cestě z Floridy. Uvidíme ještě mnoho takovýchto rozbitých lodí na své cestě, zvláště v krajích moře, kudy mnoho lodí pluje.“