Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slávy dcera

Ján Kollár

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Martin Odler

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-20-6

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Ján Kollár. Dielo I. Slovenský TATRAN. Bratislava 2001. Cyril Kraus vybral, zostavil a napísal úvodnú štúdiu a edičnú poznámku.

Předzpěv

Ai, zde leží zem ta, před okem mým selzy ronícím,

někdy kolébka, nyní národu mého rakev.

Stoj noho! posvátná místa jsou, kamkoli kráčíš,

k obloze, Tatry synu, vznes se, vyvýše pohled.

Neb raději k velikému přichyl tomu tam se dubisku,

jenž vzdoruje zhoubným až dosaváde časům.

Však času ten horší je člověk, jenž berlu železnou

v těchto krajích na tvou, Slávie, šíji chopil.

Horší nežli divé války, hromu, ohně divější,

zaslepenec na své když zlobu plémě kydá.

O, věkové dávní, jako noc vůkol mne ležící,

o, krajino, všeliké slávy i hanby obraz!

Od Labe zrádného k rovinám až Visly nevěrné,

od Dunaje k heltným Baltu celého pěnám:

krásnohlasý zmužilých Slavianů kde se někdy ozýval,

ai, oněmělť už, byv k ourazu zášti, jazyk.

A kdo se loupeže té, volající vzhůru, dopustil?

kdo zhanobil v jednom národu lidstvo celé?

Zardi se, závistná Teutonie, sousedo Slávy,

tvé vin těchto počet zpáchali někdy ruky.

Neb kreve nikde tolik nevylil černidlaže žádný

nepřítel, co vylil k záhubě Slávy Němec.

Sám svobody kdo hoden, svobodu zná vážiti každou,

ten, kdo do pout jímá otroky, sám je otrok.

Nechť ruky, nechťby jazyk v okovy své vázal otrocké,

jedno to, neb nezná šetřiti práva jiných.

Ten, kdo trůny bořil, lidskou krev darmo vyléval,

po světě nešťastnou války pochodmi nosil:

Ten porobu slušnou, buď Goth, buď Skýta, zasloužil,

ne kdo divé chválil příkladem ordě pokoj.

Kde ste se octli, milé zde bydlivších národy Slávů,

národy, jenž Pomoří tam, tuto Sálu pili?

Sorbů větve tiché, Obodritské říše potomci,

kde kmenové Vilců, kde vnukové ste Ukrů?

Napravo šíře hledím, nalevo zrak bystře otáčím,

než mé darmo oko v Slávii Slávu hledá.

Rci, strome, chráme jejich rostlý, pode nímž se obětné

dávnověkým tehdáž pálili žertvy bohům:

Kde jsou národové ti, jejich kde knížata, města?

jenž pervý v severu zkřísili tomto život.

Jedni učíce chudou Europu plachty i vesla

chystati a k bohatým přes moře vésti břehům.

Kov tu jiní ze hlubin skvoucí vykopávali rudných,

více ku poctě bohům nežli ku zisku lidem.

Tam ti neourodné rolníku ukázali rádlem.

by klas neslo zlatý, brázditi lůno země.

Lípy tito, svěcený Slávě strom, vedle pokojných

cest sadili, chládek by stlali vůkol i čich.

Muž syny města učil stavěti, v nich vésti kupectví,

a mlaď svou učili tkávati plátno ženy.

Národe mistrovský, jakové pak máš za to díky?

Rozšklubaný hnusné zpotvořenosti věnec.

Jak včely med zavoníc kradné se do oule cizího

hernou stádně a pak matku i dítky bijí:

Tak tu domu vlastní podroben pán, chytře mu vlezlý

soused ovil těžký smutně o herdlo řetěz.

Kde spanilá v zelených hájech pěla písně Slavenka,

už hlaholem zpěvná ústa umlukla němým.

Kde z mramoru stáli hromného paláce Perůna,

z troskotaných sloupů teď psota chlévy dělá.

Kde k nebi své vězila staroslavná Arkona týmě,

zlomky drobí teď tam hostě cizého noha.

Rozbořené želejí zdi chrámů Retry pověstné,

kde čněli, už ryje tam hnízdo si ještěr a had.

Slávy syna k bratrům přišlého v ty kraje nezná

brat vlastní, aniže vděčně mu tiskne ruky.

Řeč ho cizá zarazí ze rtů a tváři slavenské,

zrak mu lže Slaviana, sluch klamy bolně kazí.

Neb tak přehluboko vtlačila znaky Slávy synům svým,

místo, že jich vymazat nikde nemůže ni čas.

Jak dvě řeky, spojilo když i jich vody jedno řečiště,

předce i po drahné cestě je barva dělí:

Rovně tyto zmatené násilnou národy vojnou,

až posavád loučí dvůj očividně život.

Odrodilí synové však, své sami matce začasto

bič macechy hříšné oblizujíce, lají.

Nejsou ní Slaviané životem, nejsou ani Němci,

půl toho, půl toho jen jak netopýři mají.

Tak peleší v krajinách osmanské plémě helenských,

koňský na vznešené vsterkna Olympy ocas.

Tak porušil zištný Europčan dva světy Indů,

za vzdělanost vzav jim cnost, zemi. barvu i řeč.

Národ i čest zmizeli, s jazykem bohové zde zanikli,

jen sama zůstává příroda nezměněna.

Les, řeky. města a ves, změniti své jméno slavenské

nechtěli, než tělo jen v nich, ducha Slávy není.

O, kdo přijde tyto vzbuditi hroby ze sna živého?

Kým přiveden slušný k své bude vlasti dědic?

Kdo rce to nám místo, kde cedil svou někdy za národ

krev Miliduch, kdo na něm sloup mu památky složí?

Kde hněvivý novotám, otcovskou prostotu bráně,

válčícím Slavianům Kruk po slaviansku velel.

Neb kudy vítězný máchal meč v půtce Bojislav

a v pokoji šťastnou zákony řídil obec.

Už jich více není! S rachotem surového rekovské

články jejich zhoubný láme oráče lemeš.

Stíny jejich na dvou se časů hněvajíce ničemnost,

ve mhle sivé těchto zřícenin upně vyjí.

Upně vyjí, že osud posavad se smířiti váhá

a vnuka krev lecjak tam hnije, tam se mění.

Jak muselo v tom by studené být k národu serdce,

jenž by tu selz jak nad kostmi milenky nelil.

Avšak umlkni tichá, na budoucnost patři, žalosti,

osluněným rozptyl mráčky myšlének okem.

Najvětší je neřest v neštěstí láti neřestem,

ten. kdo kojí skutkem hněv nebe, lépe činí.

Ne z mutného oka, z ruky pilné naděje kvitne,

tak jen může i zlé státi se ještě dobrým.

Cesta křivá lidi jen, člověčenstvo svésti nemůže,

a zmatenost jedněch často celosti hoví.

Čas vše mění, i časy, k vítězství on vede pravdu,

co sto věků bludných hodlalo, zvertne doba.

Zpěv I. Sála

1

V onom kraji, kde se květorouchá

Sála dolinami rozstřela,

po nichž někdy silná kráčela

pověstného noha Miliducha;

Sláva, že ji čas a zloba hluchá

zhanobili, k nebi úpěla,

rada bohů přijdouc zavřela

k její křivdě nakloniti ucha:

Přemítáno dlouho o náhradě,

každý z bohů vroucně rozpráví,

jeden to a druhý ono radě;

vtom cos’ Lada Milku šepce hezká,

ten, ai, pannu stvořiv představí,

a sněm tichne, žasne, chválu tleská.

2

Mnohý jazyk, znělky milé, laje

vám jak upýpavým hríšnicem,

že jste jeho outlým žvanicem

košík dali, k tanci s vámi maje:

ale nač se, skřehlost oudů znaje,

starec k hebkým vtírá mladicem?

Aneb k sněžným blázen hranicem

béře roucho palčivého kraje?

Vy jste, kdo vás bez předsudku cení,

básně, kterým smysel nemizí,

při tom libých milovnice znění;

buďtež tedy volné tomu zvuku,

který ku slavskému pobízí

plesu vaši Hesperidky ruku.

3

Nehýřil jsem, nelakotil, nepil,

hry mi záhy přišli v nemilost,

netěšila mne ta zdvořilost,

kterou jen zvyk do života štěpil;

peněz blesk mne nikdy neoslepil,

chladným nechala mne zmužilost,

ale v bělohlavskou spanilost

veždy oči s podivem jsem vlepil:

Ještě ani neznal jsem co láska,

už se serdce v touhách rozlilo,

jestli sličná potkala mne Kráska;

božství k jiným ve kři, hromu hlase,

knihách, snách neb metlách mluvilo

krevavých, a ke mně v ženské kráse.

4

Najkrásnější nade všecky cnosti,

cnost, jenž vlastní cnosti ukrývá,

pohled, jehož krotkost stydlivá

jest jen zrádcem větší spanilosti;

serdce, jen mu trůn dej všemožnosti,

ráje po vší zemi rozsívá,

rtíky, z nichž se zdravý ozývá

v liboplynné rozum výmluvnosti:

O, kde svítíš hvězdo utěšená?

Jsi-li vskutku, drahý předměte,

či-li jen sen mamy zlatých časů?

I ne, žije! žije! Libých hlasů

struny k chvále její zavzněte,

ejhle, mně je, mně je zaslíbená.

5

Stojí lípa na zeleném luze,

pelná starožitných pamětí,

ku ní,. čo jen přišlo podletí,

bývala má najmilejši chůze:

žele moje, city, tužby, nouze,

nosil jsem jí tajně k odnětí,

jedenkráte v jejím objetí

takto alkám rozželený tuze:

„O, ty, aspoň ty už, strome zlatý,

zastiň bolesti a hanobu

lidu toho, kterému jsi svatý!“

Tu dech živý v listí hnedky věje,

peň se hne a v božském způsobu

Slávy dcera v rukách mých se směje.

6

Jíti-li mám světem najširším?

Mám-li státi, či-li seděti?

Jen chci cosi,. než co, věděti

nelze umem denně zmatenějším;

host si kýsi hnízdo v nejtklivějším

stláti začal serdce poupěti,

bode, sladí: mám to terpěti?

Či všem výhost péčem dáti zdejším?

Hnedky selzy roním od žele,

hned jsou líce, oči veselé,

lkám a zase plesám v dobu krátkou;

poshovte jen, milí přátelé,

a vy mlučte, tváře kyselé,

nechejte mi bolest tuto sladkou.

7

Zvučně znějí zvonů hlasy svaté,

k posvíckám se strojí osada,

mládež kvítím cestu vykládá,

v chrám se hernou ňadra bohem zňaté;

i mé serdce pudem divým jaté

tam mé nohy jíti nabádá,

netuše, že tu je porada,

Milka v pouta více vkuje zlaté:

Sotvy vkročím, vidím v bílé říze

letmo klečícího anjela,

ducha v nebi měl a oči v knize;

a když pohnul tvář a hlávku vznášel,

koho zděšenost má uzřela?

Tu, co ondy při lípě jsem našel.

8

Herkulesa někdy na rozcestí

dvě jsou postřetnuli osoby,

jedna Rozkoš, pelná ozdoby,

druhá Práce, chtějíce ho svésti;

tať jej vábí lahodou a leští,

tato neslibnými způsoby,

on si volil cestu chudoby

a s ní břímě těžkých prací nésti:

I mně právě to se nyní stává,

ochechule dvě mne potkali,

jméno jedné Krása, druhé Sláva;

než já, neplach, chci se deržet obou,

jako lovec, který zvětralý

zajíce dva honí jednou dobou.

9

Aneb zhořte ňadra, v plápol stlete,

jiskrou touto prudce rozžatou,

aneb zmaťte mysel přepiatou,

neb už nelze krýti, čo mne hněte;

dítě kojí kvítí, tebe kmete,

city vroucí více nematou,

muži žena outlých odplatou

cností krásný věnec štěstí plete:

Lásku-liž jen věku mladého

zval by hříchem rozum šalbou mámen,

lásku tuto serdce čistého?

Takto toužím v trudné nevoli,

ano blesk dvou liliových ramen

ústa zamkne slovem: „Nikoli!“

10

I když bloudí, ještě bývá milý

onen z vyšších letův mládenec,

jenž si skutky svými na věnec

terhá každý kvítek ušlechtilý;

a jest pravdy přítel, krásy čilý,

v lásce čisté vroucí milenec,

při tom hoří i jak vlastenec,

i jak člověk dobřezasloužilý:

Byť i těkal myšlénkami svými

někdy v říšech asnad nemožných,

nechať mlučí nade řečmi zlými;

nenadá mu proto kvapným šklebem

nikdo vertochů a bezbožných,

leč ti, co jsou živi samým chlebem.

11

Tři mne věci, když je spatřím, k smíchu

s hněvem spojenému nukají:

Pervá, neznám, jak jí říkají,

zvíře jest, jenž hlavu nosí v břichu;

pak jsou kovy, které křídel pýchu

k letu vzavše z nebe padají,

a květ, v němž se oči kochají,

ano, smerdí přiložený k čichu:

Ale hněv se blíží k zuřivosti,

vida lidi, kterým nebije

ani k hříchu serdce, ani k cnosti;

to jsou, v kterých duše hnije živá,

hnusné bez balsamu mumie:

Nebo kdo chce žíti, ať se kývá.

12

Chtěl jsem pěti králů českých trůny,

bratrů příchod, Vlastu s Libuší,

chtěl bič boží, kterak do kuší

střely klásti svoje učil Huny;

Tatry zlaté, Tokaj, ticho luny

perst se tytýž hráti pokouší,

ale klamné vždycky do uší

Mína jen a Mína znějí struny:

Slohem prostým bajky, květy, říše

psát se jmu, než péro svévolné

tahy jiné, jiné ruka píše:

ani řeč má s vůlí kráčet neví,

a co v spolku lidí nevolné

serdce kryje, kvapný jazyk jeví.

13

Z jara nech tě světí libý chládku,

večer z větve píseň slavíka,

v létě ať se tebe netýká

Perun hněvný veda s živly hádku;

každou jeseň nech i ze zůstatku

roucha tvého zlato vyniká,

v zimě chraň tě zhouba všeliká,

strome svatý, lásce na památku:

Ží jen, dávný děde, blízkou koje

oudů i let břímě studničkou,

aniž ostré pociť vraha zbroje!

Neb s’ ty svědek, když mi ona troje

slova pervou všepla hubičkou:

Věčně, věčně, věčně, serdce moje!

14

Krásný jest zvuk, který vychovali

venku ruky samé přírody,

mněl bys’, že se z křovin hospody

vlaských mistrů, chrámy z lesů stali:

krásnější ten, jemuž Múzy dali

v lidských ustech už i svobody,

kde um ve zpěvu se lahody

míchá, aby sluch i duši jali:

Ale znám zvuk jeden tichý, krátký,

než tak pelný, pronikavý, sladký,

že vše jiné v něm se spojují;

slyším, slyším ho, hle, libě znící,

když si řeknou serdce milující

pervýkráte: že se milují.

15

Rád mám jeseň, tokajského moku

matku, rád i léto pěhavé,

příjemnéť jsou v zimě bělavé

sanice a klouzky u potoku;

předce veždy ze všech částek roku

jaro v jeho kráse strakavé,

v jeho veselosti zpěvavé,

nejmilejší bylo mému oku:

Nyní pak se ono pro mne stalo

nejen milým, než i pamatným,

protože mi lásku darovalo;

kolikráte navrátí se zase,

zápalem a kvítím posvatným

v májovém chci světiti je čase.

16

Pahorek jest, na němž rozvaliny

hradu tráví času kolečko,

pod pahorkem hezké městečko,

v městečku dům stojí lípostinný;

na ten domek z nebes klenutiny

najkrásnéjší svítí slunečko,

neb tam bydlí onno serdečko,

jež Bůh Slávě určil dobročinný:

V hradě tom se strašné, v dlouhém čase,

stonání a pláče slýchali,

nyní ale vše jest ticho zase;

neb už zhojil křivd a ran těch hory

Milek Slávě, jež jí zdělali,

medvěd, lev a jiné dravé tvory.

17

Jako chodí opuštěná máti,

když jí pomrou dcery, synové,

každodenně v rouše smutkové

k miláčků svých hrobům naříkati;

tak já k ní se mohu přirovnati,

chodě k vám, o Sorbů hradové,

Kunice, Krain, Lobdy rumové,

nad vašimi předky plakávati:

Od vás nesu ke Sloupsku a Míšni

svaté horkých selzí obětě,

kde rty Němec slavskými se pyšní;

sotvaže zde city poustydli,

vedou k Retře mne a k Vinetě

Dervan, Mik a Bělbog zlatokřídlý.

18

Není to zem ani nebe zcela,

co se z tváře Její vyskytá,

svatost je to v kráse zavitá,

duše božská v outlé cloně těla;

hned mře láskou, hned zas jakby chtěla

vzhůru létnout, city zamítá,

do ruk běží, ai, v blesk rozlitá –

světy hvězd Jí plynou vůkol čela:

Ba si, tuším, všudypřítomnosti

ode bohů samých půjčila,

anť mi veždy v očích, v obraznosti;

o, rci předce, družko rozmilá,

jsi-li trupel, až si trudu spořím,

či-li anjel, ať se tobě kořím.

19

Všecko při Ní, vůkol Ní, i na Ní

jest, jak u Vestálky, běloučké,

ode hlavy k patě samoučké,

že kdo nezná, s úctou se Jí klaní;

mé pak oko téměř se už straní

postavy té, sice hezoučké,

ale divné tak a lehoučké,

že Ji zovu českou Bílou paní:

Alabastru sama bělostnější

v rouchu, ve kvítí a kdekoli

barva bílá jest Jí najmilejší;

ale nevím posud, ohnivého

slunce-li to bělost, nebo-li

jenom bělost sněhu studeného.

20

Těžko zříti ovšem, když se v krásy

zlaté na Tatrách den obléká,

um se tu v cit, tělo člověka

v peruť mění, na „ach!“ jeho hlasy;

mutno serdci, když mrak slunce hasí

a hrom láme dřeva stověká,

strašno, kdy rty Etna rozsmeká,

lká zem, bledne měsíc hvězdovlasý:

Předce toto všecko snadno snesu,

ale pohled Její nevinný,

tohoť nelze, leč se celý třesu;

pohled Její! O, mluč nyní, vtipe,

serdce mluv, jak jeden jediný

střely, světy, bohy do mne sype.

21

Mnoho jsem si hlavu na tom trudil,

proč jsou slavské tváře okrouhlé,

a ne tenké, hrotné, třiuhlé,

jako jiných, veždy však jsem bloudil;

ptám se Milka, on tak o tom soudil:

„Smutek, hněv a city osuhlé

způsobují tváře obdlouhlé.“

A tím na věc pozornost mou zbudil:

Neb jsem viděl, že duch veselosti,

smích a zpěvy lidský obličej

přivozují k pěkné okrouhlosti;

a kdo nezná to, že tyto cnosti

v našem národu jsou obyčej

panující ode jakživosti?

22

Snadno bylo volit Parisovi

jednu ze třech v řecké pustině,

když mu různem stáli bohyně

rozdělené krásou, mocí, slovy;

oči lehko snesou, když se nový

řádně za darem dar vyvine,

zniklý v serdci druhým pomine

oučinek, an čas i místo hoví:

Ale komu dáno směle zříti

tam. kde v těsném blesku směsice

všech krás duše, těla vůkol svítí?

Já si oči rukou musím krýti,

anť se v jedné, ona trojice

bohyň, jedním rázem na mne řítí.

23

Tolik může, hle, moc pěkné tváře!

Včera zvána byla ku balu,

a když uvedla Ji do sálu

zdvořilého ruka hospodáře;

okouzlila svíc a perel záře

tak Ji, jakby byla z křištálu,

až ples ten jen její na chválu,

hoch se každý změnil na modláře:

Jiné dívky stáli jako vryté,

aby neztratili ctitelů

bleskem krásy snad a okrasy té;

dnes pak zní už rozmluv na tisíce

o ní v chalup zděch i kaštelů,

takže pro stud nikam nechce více.

24

Maluj obraz, jenž se září hravou

na anjela strojí změniti,

duši jeho téměř spatřiti

přes jasnotu těla pronikavou;

oko musí k nebi víru zdravou,

k zemi lásku čistou svítiti,

avšak nesmí čelo zužiti

na hubinku sladce usmívavou:

Dva se věnce viňtěž vůkol vlasů,

v kterých, jako barvy duhové,

kvítky chvějí věků všech a pásů:

Ale všemu tomu vdechni ženství

slavenského tahy kouzlové,

máš Ji, aspoň v chudém podobenství.

25

Láska, totiž pravá, ne ta bájná,

nikdy sama jedna nechodí,

jako z matky se z ní narodí

hned i pravda a cnost nebedajná:

kam se pohne nevinnost ji hájná,

nauka, čest i síla sprovodí,

a co náboženstvu lahodí

více nežli lkání její tajná?

Naděje a radost v tváři její,

jako ranní rosa a růže

jarokvětné, spanile se skvějí;

láska jest všech velkých skutků zárod,

a kdo nemiloval, nemůže

ani znáti, co je vlast a národ.

26

Nechápem jak, ale serdcem smělým

vyznám to, co cítím skrytého,

totiž, že mne láska celého

vítězstvím svým proměnila skvělým;

ze chladného učinila vřelým,

povolným a krotkým z přísného,

nepřestrašenlivým z plachého,

ze smutného jasným, převeselým:

Ona všecku svlékla ze mne školu,

aneb raději jen smířila

se životem rozkošně ji spolu;

takže nevím sám teď, jak jsem schodil,

či se země tato znebila,

či jsem já se celý znovu zrodil.

27

Růži rovně, když se na ousvitě

lásky dříve z rosy napije,

pak svůj slunci šarlat rozvije,

tak je k zření onno krásné dítě;

jmění vlastních, nimiž v bolné sítě

serdce lapá, sama nečije,

před tím ruky vinné umyje

v nevinnosti, koho raní lítě:

Bezvědomě, v citech samostatných,

jako sama krása působí,

i nechce chátry křiků neposvatných;

žel jen! že čas panství sobě smělý

nad vší zemskou krásou osobí,

terhej růži, přijdou slunce střely.

28

Taký čas mi, jak dnes, ještě zcházel

zříti v najvětší Ji osloně,

stála, máj se k zemi nakloně

vůkol Ní všech květů krásy sázel;

všetečný pak zefyr na Ni házel

sněhem vonných kločků z jabloně,

ona kytaru má na loně,

jejíž hru hlas leckdy souprovázel:

Zpívalať si libě, jako morské

Sireny, ty v Čechách ondáno

nalezené zpěvy Kralodvorské;

překvapím Ji, po milostném fuku

předce přáno mi, o, novino!

políbiti kytaru i ruku.

29

Nikdo ještě lásky nevystihnul

povahu a vládu čarovnou,

Bůh sám najvyšší ji královnou

učinil a na trůn světa zdvihnul;

potom okem všemocnosti mihnul

v říši tělesnou i duchovnou,

a ai, hned se tužbou milovnou

veškeren tvor k berle její přihnul:

Proto ona v celém světě věje,

ve hvězdách i prášku křídlatém,

jejžto větřík z květu na květ seje;

vede k sobě duše oddálené

po života běhu klikatém,

jak mne až sem k Sále olípené.

30

Nezná serdce, kdy a kde a jací

živlové chtí jeho oupadu,

v tisíce se, ve svém ouřadu

Milek svodný, oblud přeobrací;

perška ztichla; libě žvaví ptáci

k procházce nás vyzvou do sadu,

ana se mi z ruky k pozadu

vykradne a stromem zatermácí:

Huj! tu příval, střely, hromy na mne,

hasím vůkol plamen hořící,

jenž se řine z každé krůpě klamné;

ona v outěk, v houšti, kde se skryla,

trestati chci krásnou hříšnici,

avšak sladce křivdu odplatila.

31

Na druhý den, abych lek ten zpátky

odpomstil a serdce ukojil,

Němce ku Sále jsem nastrojil

najatého drahé za ouplatky:

by Ji střehnul, a když do zahrádky

vejde, ku mostku se připojil,

sňal jej kradmo, břehy rozdvojil

a šel, já pak jsem čekal zmatky:

Ale když tu předkem na příkoří,

jenž Ji potká, jsem se veselil,

zkusím, jaké krása divy tvoří;

nebo sotvy otevřela bránu,

Sály tok se před Ní rozdělil,

takže suchem přešla na mou stranu.

32

Milujme se nevinně a hrajme,

ciťme vroucné lásky oblahu,

ale tuto slast a přísadu,

kochanko! jen ve svých ňádřích tajme;

světa s jeho jazyky se hajme,

pelníce tak Milka výstrahu,

tu má pravá láska povahu,

nechlubí se, když dvě duše zajme:

Jen ta jiným vítězství své hlásá,

jejiž matka bývá fiflenství,

vášeň aneb podzimková krása;

my dva samým zpěvcům těmto v hájku

svěřme naše šťastné tajemství,

tiť nás jistě neuvedou v bajku.

33

Ještě vás, vy medosavé včelky,

jednou od mé družky odháním,

kterou stálým ku Ní létáním

sladkosti všech pozbavíte celky;

tam si leťte, o, vy sprosté selky,

k horám květnatým a ke stráním,

mně pak nekradnite líbáním

svojím vonnou mannu u přítelky;

není toto lipka dřevokmenná,

než mnou jenom losem příznivým

pervýkráte pod ní nalezená;

nechcete-li preč, vy nezbednice,

nuž se chraňte ostnem dráždivým

bodnout Ji v pyštěk aneb líce.

34

Nezáleží láska v surovostech

Hotentotů aneb Huronů,

ale ani v přísných Katonů,

aneb suchých Aristarchů cnostech;

já jsem zkusil, kdo jste v pochybnostech,

mně víc věřte než snům Platonů,

láska žije beze zákonů

v sladkých, avšak čistých maličkostech:

Sokratické žerty, okamihy

milostné a bavné klevety,

byť i z páně Rozvodovy knihy;

nezbedné hry, vzdorky dovádivé,

vděčné obtulky a štěbety,

toť jsou živly lásky opravdivé.

35

Hodiny jsou, a to najšťastnější,

kde nám jeden kvítek v skrytosti

více způsobuje radosti,

než křik a blesk světa najskvostnější;

hodiny jsou, a to najkrásnější,

kde nás dítě ve své žvavosti

více poučuje moudrosti,

nežli Plato a Kant najslavnější;

hodiny jsou, kde Bůh v serdci našem,

věčnost, zem i nebe přebývá

jasněji, než světy v chrámě vašem:

Tajemství však toto přetlumočí

jen ten sobě, ctí a cítívá,

komu láska bělmo sňala z očí.

36

Příroda se ze všech živlů všudy

kvítek jala stvořit nesvadlý,

v němž se v sličné změně zercadlí

nebe, země, hvězd a slunce proudy;

než um Pallas, Lada sladké pudy

místo vůně po něm rozkladli,

Kupid s Milkem lístky pokradli

točíce z nich tři dny každé údy:

A vše tyto bohů větších dary

okouzlili vděky nevinně

stříbrem hlasu, hnutí lehkých čáry;

kdo Ji uzří, stane, sám se ptaje:

Jakž pak předce tato bohyně

z řeckých hájů přišla v naše kraje?

37

Divil jsem se někdy, jakby k boji

krása rozlítila ramena,

světy dva tam jedna Helena,

celý jih i sever hnala k Troji;

slečna kyne: rytíř kříž a zbroji

chápá: „Adé, krásná Božena!“

Přijde: „Hrob náš! křivda pomstěna!

Deset soků leží na souboji!“

Teď znám, proč si polem, mořem toužil

Menelae, proč dlel s’ Priame,

zač si hochu švárný dobrodružil:

Jen to neznám, či sám ještě lhavý

Perun deštěm krásu neklame,

nač tvář tato na zemi se baví!

38

O půl noci, když zem celou skrývá

tma a sněhu oděv zimavý,

cestu koná krok můj toulavý

od Té, kterou serdce moje vzývá;

ticho všudy, jen sám Tvorci zpívá

větrožalmy sever sychravý,

ano z rozterhaných laskavý

měsíc na mne oblaků se dívá:

O, lej světlo, druhu pelný blesku,

nocobludným svojím kahancem

na mou křivou podle Sály stezku!

Avšak chod můj není krádež, zrada,

nejsem zběhem ani vyhnancem,

vina všeho Milek jest a Lada.

39

Do dvou škol já spolu nyní chodím,

neb jsem našel školu ve škole,

žádná sice není bez bole,

v obě však se posud dobře hodím:

když se z denních prací osvobodím,

spíchám do Betany přes pole,

tam, smířiv ducha nevole,

zase zpátkem ráno rosu brodím:

V jedné škole s muži tovaryším,

v druhé s pannou, tam vtip mudrochů,

tu řeč krásy učelivě slyším;

odkud ten zisk, že když lesnatějí

mravy mnoha jiných mladochů,

moje měknou zde a lahodnějí.

40

Abych pak běh zrychlil kroku svého

a přitom si času uspořil,

koupil jsem si stroj, jejž utvořil

v Manheime Drais roku přítomného;

jest to vůz, kůň, pěchour spolu, trého

prospěch vtip tu v jedno zatvořil,

aby člověk ni noh nemořil

a se vyhnul smerti pádu zlého;

dresina se volá od nálezce,

za půl hodiny lze přijeti

z Jeny k Lobdě v přípravě té hezce;

ona nejen lásce krátí dráhu,

než jak tělo učí deržeti,

tak i ducha vždycky rovnováhu.

41

Včera večer se nás na knížecí

hvězdárně houf drahný nasbíral,

zprávce skla dal, oči protíral,

an mu z ust se učná slova mecí:

každý za ním oči na visecí

po obloze hvězdy upíral,

jen sám já jsem k zemi pozíral

na korunu tu všech světských věcí:

„I co hledíš ty tam na zem nízkou?“

Řeknou hvězdáři a přátelé:

„Hvězdu novou odkryl jsem a blízkou!“

Hned i oni zrak tam obrátili

a pak po hádce Ji umělé

za najkrašší všickni vyhlásili.

42

Dvanácte rtů někdy holubice

jedna k jazykům sto rozžala,

našim hříšným věkům přestala

přízeň boží dávat divů více:

dvě se vznesli ke mně, v jedné díce

řeči jen znějž Její pochvala,

k peánům si křídel žádala

tužba, ústa hasli, začat chtíce:

Pelností se vnitřek puknout míní,

ano citům cestu, mezera

ode serdce ke rtům příkrou činí;

než, hle, tak se pomstí nevěra!

Jeden předmět, hodný Homéra,

serdce vzývá, slovo tuším stíní.

43

Mně už berla náměstníků chánských,

ani harem jejich netěší,

nedbám, kolik ročně z peleší

světu dává rudy Tatra banských;

aniž se ptám, jakou z břehů manských

loupež veze koráb najtěžší?

Kolik drábů hejsek vyhřeší

ve schůzkách noc, aby strávil panských?

Aniž více vyzvědati mílo,

kde sa chová slavných k vidění

Fidiasů, Rafaelů dílo;

já mám v rukou Peru, Vlachy, Řecko,

král jsem bez vojsk, boháč bez jmění,

mně dal osud v jedné věci všecko.

44

Co jest láska? Bída nevyhnutná,

protimluv je a host nezhostný,

chladný oheň, smutek radostný,

sladká hořkost jest a radost smutná;

milá rána, trávenina chutná,

žalost smíšná a smích žalostný,

zdravá nemoc, katan milostný,

rozkošný hrob a smert neukrutná:

I já cítím, že co k ní jsem přistál,

sám jsem uťal větev pod sebou

a lep na svá vlastní křídla schystal;

nyní padmo letmo dolů třískám,

Ikare, ach, asnad za tebou.

a v tom pádu ještě sobě výskám!

45

Hraběnko! ty skrytá pod kunickým

hradem tímto v tichém oustupu,

neklaď mi mé ptání v potupu,

co jsi, vílou? či-li duchem lidským?

Láska-li tě šípem loupežnickým

vyhnala sem z lidí zástupu,

či hněv stavěl tuto chalupu

a tě rouchem oděl poustevnickým?

Než buď kto buď, aneb od kterého

kraje koli, vy jí, Kunice,

pohostinství přejte slavenského;

jak mně ona přítulku též přeje,

když mi z očí Sála, Lužice,

Balt neb Milek teplé selzy leje.

46

Nechať jiná šperky zlaté nosí,

tkanic šust a vonné kadidla,

na svou tváři vodky, líčidla,

na svou hlavu klade pávy, pštrosy;

ta nech Paříž, aneb Londýn prosí,

by slal krojů nových pravidla,

při níž Milku v ruce kružidla,

an ji tvořil, pohýbali losy:

Ať to, kde je chyba, vynahradí

kupec perlou, čepcem švadlena,

kde zbyt, skřínka vtipná pozahladí;

já se kochám, jak si zrostla v Tobě,

mně se líbí krása rozená,

aneb, kde jsou v shodné míře, obě.

47

Co jest slunce jitru spanilému,

měsíc noci, hvězda plavcovi,

kvítek včele, voda mřenovi,

slavíkovi hájek zpěvavému;

co jest čerstvý chládek pocestnému,

ovci tráva, křídla orlovi,

koruna a berla královi:

to jest serdci milenka má mému;

co jest jaro mezi roku díly,

perla mezi kovy drahými,

mezi větry zefyreček milý;

co jest růže mezi květinami,

palma mezi stromy jinými:

To jest Ona mezi panenkami.

Koniec ukážky