Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Čertův švagr

Božena Němcová

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0613-3

Pôvodná publikácia

Božena Němcová. Čertův švagr. Jan Laichter. Praha 1912. 63 s.

Bibliografické poznámky

Božena Němcová: Čertův švagr — Neohrožený Mikeš — O Nesytovi — Silný Ctibor

Žeň z literatur.

Svazek XV.

Druhé vydání.

Mladým čtenářům vydává Jan Laichter.

Redakcí Václava Tille.

V Praze 1912.

Božena Němcová počala psáti české pohádky roku 1844. Odjela z Prahy do Ratibořic, podívat se na kraj, kde žila jako malé děvčátko, a který o deset let později tak krásně popsala v Babičce. Na procházkách po známých místech rozpomenula se na místní pověsti, které slýchala a pokusila se je zapsati a posílala je do „České Včely“, kde byly hned otištěny. Jsou jen krátké, a spisovná řeč je čtyřiadvacetileté spisovatelce začátečnici ještě obtížná. Z těchto povídek je tu otištěn „Silný Ctibor“. Když se vrátila do Prahy, pokusila se psáti pohádky, jak byly tehdy v oblibě. Vybízel ji k tomu sám Erben, a jeho pohádka „Tři přadleny“ v „České Včele“ byla jí vzorem. Vzpomínala si na knížky, které v dětství i později čítala, psala po paměti také podle vzpomínek na povídky slýchané, a tu se jí již psalo lépe. Uměla vypravovati prostě a jasně, ovládala již lépe myšlénky i řeč.

Zatím však se přestěhovala v létě 1845 do Domažlic, počala hned choditi po vesnicích a rozprávět s lidem, tím nabyla jiných zkušeností. Přivykla mluvě lidové, kterou již jako děvčátko tolik slýchala, a naučila se také nejen jadrnější a přirozenější řečí psáti, ale také mysliti způsobem, jakým vypravuje a myslí venkovský lid. Dovedla přizpůsobiti svůj sloh vypravování lidu. Slyšela též vyprávěti pohádky vesnickými lidmi, a ty pak vypravovala v dalších sešitcích své sbírky. Z těchto pohádek jsou tu „Neohrožený Mikeš“, „Čertův švagr“ a „Nesyta“. O Mikšovi vypravuje ještě z pola po starém způsobu: ráda povídá příběh tak, jako by se byl stal kdysi za starodávna, a libuje si v mnohých podivných podrobnostech, velmi dobrodružných. Ale v druhých dvou upravuje z povídek ne romantické vypravování, ale líčí obrázky ze skutečného života vesnického lidu. Její povídky nejsou tedy pohádky lidové, národní, ale její vlastní práce, skládané podle toho, co si lid vypravuje.

Pohádky, které jsme tu vybrali, projevují zálibu v neohrožených, statečných a dobrých činech neobyčejných siláků, pocházejících z prostého lidu. Tuto zálibu v nadobyčejné, neohrožené síle, kterou prostý člověk vynikne nad pány třeba i s pomocí nadpřirozenou, projevuje také lid rád ve svých pohádkách. Tehdy zvlášť byla ještě robota, člověk poddaný nemohl ve skutečnosti nabýti vrchu nad pány ani silou, ani chytrostí. Proto si lid tak rád vypravoval příběhy, třeba ne pravdě podobné, ve kterých se splňovalo jeho přání vyniknout nad pány a uplatnit svoji sílu. Němcová milovala lid a měla soucit s jeho těžkým stavem poddanským, proto se jí také líbilo takové vypravování a napodobila je. Lid nevymýšlel si sám tyto podivuhodné příběhy. Vybíral si je z literatury, kterou znal z ústního podání neb z předčítání. Literatura celého světa projevuje také zálibu v příbězích o nadobyčejně silných lidech, konajících neobyčejně odvážné skutky. Je to obecný rys lidské povahy, záliba v projevech velké síly a odvahy, rys, který jeví literatura velmi stará. Tím se stalo, že povídky Němcovou vypravované podle českých povídek lidových jsou svým obsahem velmi příbuzny s mnohými a mnohými shodnými povídkami, sbíranými jinými sběrateli u rozmanitých národů evropských a také v starých psaných literaturách i národů asijských. Putovaly v různé podobě po zemi po mnohá staletí a po mnohých literaturách, než pronikly do lidových vrstev evropských národů a také do Čech. Němcová nespokojila se však vždy jen s onou obecnou zálibou v projevech neobyčejné síly prostého, poddaného člověka, ale připojuje k ní vlastní záliby a vlastní myšlenky. Tím tvoří z nich nová díla.

Povídka o Ctiborovi je založena na staré historii erbovní. Šlechtické rodiny rády si dávaly vyprávěti zajímavé povídky o svém původu, kterými byl zakladatel jejich rodu chválen. Němcová spokojila se v tomto svém vypravování — je to práce ještě začátečnická — tím, co pověst podává: Ctibor je silák, který se stará, třeba je jen chudý ovčák, o svoji rodinu. Poslouchá svého pána, slouží mu oddaně, a dobývá rytířství a erbu tím, že chrání dobrou pověst svého českého národu proti cizinci. Nevíme sice, jak slyšela Němcová povídku tu vypravovati, je však možno, že ono vlastenectví, které se v Ctiborově činu projevuje, je jejím dílem: že k pověsti rodové připojila sama myšlenku o vlasteneckém významu Ctiborova zápasu s obrem.

Povídka o neohroženém Mikšovi jedná o tom, jak ze tří neobyčejných siláků poctivý, dobrý, rozumný a neohrožený hoch koná svou silou dobro a vítězí nad hrubými, prolhanými a zlými siláky soudruhy. Tutéž myšlenku projevují sice také často cizí povídky vypravující tentýž příběh, ale Němcová vytkla ji s takovou zálibou a s takovým důrazem, oživila vypracování tak zajímavými podrobnostmi, že se její povídka zalíbila našemu lidu, a máme doklady z nových sbírek, že vedle jiných shodných povídek toho druhu mezi lidem českým sebraných, také právě její povídka se v lidu znovu vypravuje.

Nejsilněji je znáti vlastní tvořivou práci Němcové v Čertově švagrovi a v Nesytovi. Obě jsou vypravovány podle stejného základního příběhu. Vesnický silný hoch slouží čertu, dostane od čerta peníze a tím se stane mocným pánem. Vlastní silou marně se vzpírá zlé vrchnosti, ale jak má vševládné peníze, překoná i vrchnost. První z nich má velmi pěkně vymyšlený a vypracovaný počátek, o chudém Petrovi, než se dostane k čertu do pekla, druhá pak hlavně podává líčení, jak blahodárně Nesyta penězi, v pekle nabytými, působil. Petrovy trampoty jsou smutný obrázek neblahého rodinného života na venkově, řádění macechy vůči nevlastnímu synovi, a pak trudných poměrů poddanských, kde všemocný pan vrchní může bez soudu zavírat nevinného hocha, odvést jej na vojnu — a to vše je vypravováno velmi živě, věrně a umělecky. Ale i jiné obrázky, na příklad sekáčů, pracujících na poli, jsou pěkné a milé. Jasně se jeví upřímné a poctivé smýšlení spisovatelky v líčení čerta a pekla: čert je hodný, pomáhá chudému a poctivému, proti zlým, zabraňuje zločinu; je vykonavatelem boží vůle — jen hříšníky odvléká do pekla. Proti pracovitému silákovi je vylíčen zadlužený, ziskuchtivý pán, kterému zbohatlý selský hoch, byt i šeredný je hned dobrý dost za ženicha dceři. V Nesytovi je cesta do pekla a povaha čerta vylíčena spíš asi podle slyšené povídky. Ale jak Nesyta zakládá svůj Výsluhov, obec volných sedláků a pracovitých řemeslníků, která se stará o chuďasy práce neschopné — jak překonává penězi i panskou moc — v tom se projevuje velmi krásné a hluboce cítěné smýšlení Boženy Němcové o osudu poddaných, chudých lidí. Jak blaze asi působily obrázky ty na sedláky v době té ještě těžce robotící na panském, když viděli, aspoň v pohádce, že pán-nepán jen nahodilou výhodou — penězi — vládne druhým, a prostý sedlák dovede jimi vytvořit ráj na zemi!

Že se v pohádkách Němcové dějí věci neskutečné, že vystupují osoby ve skutečnosti nemožné, to není závadné. Účel pohádek je v myšlence, kterou projevují, jejich umělecká hodnota ve vroucnosti a opravdovosti, kterou jej projevují — neskutečné příběhy a osoby jsou jen výzdoba, prostředek, jehož spisovatelka užívá, jsou jen navyklá, tradicí vytvořená forma, která, jsouc čtenářům známá a milá, snáze myšlenky, které podává, obecní.

V. T.

Čertův švagr

Petr byl chlapec na ženění, když mu máma umřela. Říkává se, když si chce Pánbůh hodného blázna udělat, že vezme starému muži ženu. To přísloví se dokázalo na Petrovu otci; zbláznil se a vzal si místo růžence mladou ženu. Ta mu život sladila, takže za rok samou dobrotou umřel. Co byla macecha v domě, neměl Petr utěšené chvíle; ale do služby nechtěl, protože si myslil, aby mu tatík přece něco odkázal, když mu až do smrti věrně sloužiti bude.

Ale ubohý chlapec se zmejlil! Macecha si tatika dobře obcházet znala, a když starý oči zavřel, shledalo se, že nedostal Petr kromě několika hadrů ani co by za nehet vlezlo. I ten podíl po nebožce matce mu macecha upřela. Když se to Petr dověděl, zmocnila se ho zlost a lítost, a s chutí byl by macechu zabil. Ale po chvíli si to rozmyslil, vylezl na podnebí, sebral své šaty a složil je do truhly.

Když byl s tím hotov, sepial ruce přes kříž, postavil se před tátovu truhlu a pravil sám k sobě: „Mám si vzít ten svůj podíl anebo nemám? — Ne, nevezmu ho; když mne ta zlá žena o všecko ošidila, ať si i ty hadry schová. Ale jedno jí přece nenechám.“

Přitom otevřel truhlu a vyndal stříbrný prsten s granátem. „Ten mi dala máma a povídala přitom, abych ho dal svému děvčeti. Ó má zlatá mamičko, kdybyste mohla vstát, vy byste koukala na ten pořádek.“

Strčil prsten do kapsy a slzami ho polil, potom uchopil truhlu, snesl ji dolů, tam ji položil na široká ramena, jda zahradou do třetího statku. Selka byla nebožky mámy sestra a ráda ho přijala.

Tu chvíli, když Petr ze statku otcova ušel, vyprovázela macecha dobrého známého. Když přišla a děvečky jí řekly, že byl Petr doma a že si truhlu odnesl, vylítla na podnebí jako drak a všecko všudy přehlížela. Našla všecko, i tátovy šaty nechal, jen prsten byl z truhly pryč, po kterém sama dychtila.

Chvilku stála plna zlosti, potom se ale ušklíbla, vše uzavřela, ustrojila se a běžela na zámek k panu vrchnímu. Petr jí byl dávno již sůl v očích, jenže se nemohla se žádné strany k němu dostat; nyní šla žalovat, že ji okradl. Nedlouho předtím, než se vdala, sloužila u pana vrchního za děvečku, věděla tedy dobře, jak to chodí. Nejdříve šla k paní, několik slovíček s ní promluvila, paní zase promluvila s pánem, a když vešla k panu vrchnímu do kanceláře, poklepal jí na plné rameno, ptaje se: „No, Dorotko, co děláte, jak se máte?“

„Jak náleží dobře, milostpane, jen kdybych se nemusela s tím nezdárným klukem zlobit,“ odpověděla pětidenní vdova a začala panu vrchnímu své stížnosti přednášet.

Koniec ukážky