Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Čas tratí — čas platí

Martin Kukučín

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Miroslava Školníková, Miriama Mládková, Daniela Kubíková, Dagmara Majdúchová, Silvia Harcsová, Nina Dvorská, Zuzana Babjaková, Zuzana Vodičková, Alžbeta Malovcová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0601-0

Pôvodná publikácia

Martin Kukučín. Dielo I. SVKL. Bratislava 1957. 382 s. Marianna Prídavková zostavila výber, edične pripravila a napísala poznámky. Oskár Čepan napísal poznámky. Dr. Jozef Felix rediguje. Ján Ferenčík, šéfredaktor. Ivan Minárik, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Zlata Dônčová korigovala.

Bibliografické poznámky

Čas tratí — čas platí

Odtlačené podľa Národných novín XIV, č. 70, 71, 72, 73, 74, 76 a 77 z 19., 21., 23., 26., 28. júna a z 3. a 5. júla 1883, Ss XII, I. vydanie 1929, str. 5 — 53. Ďalšie vydania 1939 a 1948.

Škultéty (v spomenutom článku) píše: „V lete, v júni, od Martina Kukučína (tak bol podpísaný už i na prvej) prišla nová práca: Čas tratí, čas platí. Už celá povesť. Jestli črta Na hradskej ceste ukazovala ešte začiatočníka, hoci pozoruhodného, povesť ,Čas tratí, čas platí‘ bola už práca celkom zrelá; i šla do tlačiarne bez priloženia redakčného pera.“

Ani pri tejto práci si nemožno overiť redakčný postup, lebo pôvodný rukopis je neznámy a zachovaný koncept (úryvky zo štyroch variantov) svedčí práve o tom, koľko autor prácu zdokonaľoval. Prvý variant (bez nadpisu — 4 stránky) má inú expozíciu než v uverejnenej práci. Vystupujú v ňom postavy s inými menami: Paľko Krámsky (Paľko Zrebnický), Katka Repkovie (Žofka Machnatých), Miško Chvojan (Janko Kusan) a iné:

I.

Na nižnom konci našej dediny stojí hodný dom, ktorý na oboch koncoch je opatrený izbami na bývanie. V oboch izbách sa teraz svieti. Svetlo prechodí riedkymi záclonami na ulicu, zo zadnej chyže ale ide matné svetlo maličkej lampy.

Pre domom sú dve záhradky, teraz ovšem už snehom zaviate. Medzi nimi je ale vydláždený chodník, ktorý do pytvora vedie. Pod velkým, vydláždeným priedodmím zvykli tu i tu večierkom si posedeť.

V zadnej izbe, bez záclon, stojí pri varštati svojej Palko Krámsky stolársky majster. Drží v rukách dlhý spust, ktorým kraj na jednej doske pílne hobluje. Rukávy vysúkané na žilovatých rukách. Plátená zásterka od brady až niže kolien siaha, [ktorou je na] tkanicami okolo hrdla a pásu je pripevnená.

Palko odložil spust na bok, dosku odprešoval a postavil do kúta k varštati, sadol si na varštať, tak že jedna noha mu visela dolu a druhá opierala sa na zem. Siahol vyše pása za zásterku a vyňal odtial mechúr aj malú fajočku; vyklepal o dlaň popol a spodok, a vysypúc z mechúra niečo doháňu na dlaň medzi dvoma prstami držiac mechúr druhou rukou z dlane dohaň do fajočky pchal, keď bol najprv korene, kus špagatu a iné prídavky z neho pečlive povyberal.

Palko bol ešte chlap dosť šumný. Postava prostrednia, [vlas] dosť plecitá, vlasy, černé, ako aj fúzy pod nosom, na čele už síce jest pár vráskov, no ona preca je len mladá, nos tupý, a pery dosť hrubé. Nebol on muž ideálne krásny, nuž ale preca len [bol dosti] nebol zasi špatný. No a keď si už tliacu fajočku do zubov vstrčil, to celá tvár iný príjemnejší výzor dostala. Oči mu vtedy len tak horely rozkošou. On púšťal dym zvolna, aby tým lepšie môhol tú passiu zažiť.

Milý naš Palko len na varštati sedí a složiac ruky do lona o čomsi premieta, lebo jeho oko meravo spočíva v kúte na psíkovi, ktorý tam sa vyťahuje a ospalo zíva.

Práve teraz do izby vstúpila i stará [D] Tereza, matka Palkova. Palko, keď počul jej tichý krok vytrhnul sa zo snenia, a pošupnúc si klobúk na (ine) pravé ucho, hobloval zasi inú dosku ďalej.

Pani Tereza vzala kúdel sadla [pod] na stoličku a chytila sa do pradenia. Jej bolo tu nudno, nemohla sa reči zdržať; [vzdor pokroci] jej syn miloval ale práve tichosť, on málokedy pretrhnul mlčanie.

„Palko je to bieda s tou našou Katrenou, na všechsvätých ju odpraviť musíme. Ona mi v práci nič nepoľahčuje, ba omrzlosť mi všade robí. Nemôže sa človek s ničím na ňu spustiť. Včera mi zabila hrniec, dnes ale, keď som varila večeru [do zápražky z nepozornosti] precedila mlieko cez obyčajný vecheť. Ja som jej to dohovárala, a ona sa chcela vyhovoriť s tým, že nedovidí dobre a že sa na vecheť nazdala, že je to cedilko.“

Palko na matkine slová sa pod jeden kútik usmial. Bol to smiech potutelný a takrečeno škodoradosť sa javila v ňom.

„Pre také pletky, mama, by sa neodslúžilo starú Katrušu [odbaviť] odpraviť. Viete, že tá už dávno je u nás, a nikdy nič nezpreneverila.“

„To je pravda, to jej povedať nemôžem, lež ona preci svojou hlúposťou mnoho škody porobí. Človek s riadom pri nej ani nestačí. Palko, veru by sa mi už zišlo, čo by ma mladšie ruky v práci vymenily. Vidíš i ja som už stará, a keď sa vyvalím, ktože potom bude ti poriadok v dome viesť?“

Palko sa zamračil. Vytiahol z fajočky hodný kotúč, až to v nej len tak zvrelo, potom si odplul, a hobloval ďalej.

„S tým mi, mama, ani na oči nechoďte, viete, že to už teraz pozde, kým som bol mladý, prečo ste mi nechcely to privoliť, k čomu ma teraz nahovárate?“

„Lebo som môj syn videla, že ty si si nevyvolil takú, ktorá by tebe slušala. Prečo si si nevzal hneď ako tvoj otec chcel Žofku Horských? Môhol si mať i dobrú ženu i dačo s ňou do vena dostať.“

„Katka Repkovie nebola tiež na zevrhnutie. Prečo ste vy nepriali svojmu synovi? Ale nechajme mama to na pokoji, to už vec zabudnutá.“

Syn odložil hoblík a [sadol] vyšiel von z izby. Jeho matka zostala tedy samotná. Ona pochodila tiež z dobrej familie, veď ináč by sa za nebohého Ezechiela Krámsky ani nebola dostala. Ten držal na rod a címer. Sám on pochodil zo starodávnej [fam] zemianskej famílie, mal pekné sedenia, hodný dom, paholkov koľko len chcel mať, môhol dostať za darmo, keď ích len pred lapačkou ochránil. Dvoch synov poslal preč z domu, tí sú už inde osadení a šťastní. Najmladší Palko sa tiež vyučil remeslo, stolárstvo, i vandrovku vyzkúsil, ale sa navrátil potom k rodičom, privyknul gazdovskej práci, a teraz je v lete gazdom, keď ale odbaví prácu v poli je zasi stolárom. On si to veľmi chváli, že je dvojitým človekom, no keby remeslo pilne prevodil a gazdovstvo nechal, alebo na opak, iste by mu veci lepšie išly. Takto je len polovičkárom. Keď otec jeho zomrel nechal dom v poriadku, bez dlhov, v maštaliach plno statku, v sypárňach plno zbožia. Teraz i statok zrednul, sypárne sa pomaly vyprázdnily, dvor zpustnul, pilier na parkane sa už vyvalil, a druhý tiež tak urobiť zamýšľa; vôbec zo všetkého sa dá súdiť, že po smrti pána Ezechiela ide všetko dolu vŕškom.

II.

Na konci druhom dediny našej stojí úhľadný domec. Vráta, dverce a podstena svedčia o tom, že tu poriadok panuje. Vo dvore všetko musí stáť na svojom mieste. I tá hnojovica netečie dolu dvorom, ako to, bohužial v naších obciach z husta vidieť môžeme, každá vec má vykázané miesto.

V izbe na lavici pri stole sedí šedivý muž. Na koleniech drží belovlasého chlapčeka, predňou rukou tríma jeho ruku a tou ukazujúc vo šlabikári, prvé známosti zdeluje svojmu najstaršiemu vnukovi. Malý Miško veru nerád by sa dal druhému učiť, on svojho [otca] starého otca ešte i nad matku miluje. Preto s radosťou podrobil sa i tejto nehode, a pilne pozoruje na tie písmeny.

Pri velkej peci na lavici sedí asi 26 ročná ženská. Ona má kúdel a vreteno velmi dovedne vrtí, až ono [sa] ustavične sa vrtiac až k zemi dôjde, a na túto sa oprúc ešte i na nej pár kotrmelcov urobí. Teraz priadka [usúkanú] upradenú tenkú nitku na [velký palec] prsty [pravej] lavej ruky posvíja, a tak od pravej dostanúc vreteno túže teraz naň okrúti. Práca to dosť nudná, no naše ženičky nemohly by už bez nej ani vyžiť. Pilne na prácu si dohliada, a len leci-kedy hodí okom na svojho [vnu] syna, sediaceho na kolenách starého otca.

Táto priadka je gazdiná domu, Katka Repkovie, teraz už žena Michala Chvojan. Za mladších časov milovala Palka Krámskych, no keď ju presvedčili o tom, že jeho byť nemôže, podala ruku driečnemu Miškovi. Práve bola mládež držala tanec o všechsvätých, ked terajší jej muž prišiel z vojny. Samo sebou sa myslí, že na [non] tanci on chybeť nesmel. Bolo tu obdivovania! Každý sa ho mal načo pýtať. On ale najradšej sa okolo dievčat vrtel, a z tých najviac pozeral na krásnu Katku Repkovie. Vzdor mnohému odhováraniu si ju vzal za ženu a ona teraz sa šťastnou byť cíti u svojho muža. Na Palka, svojho predošlého milenca už celkom zabudla. S ním sa málokráť zišla, vôbec ho obchodí, ačpráve on nerobí jej žiadne výčitky za jej nevernosť.

Michal Chvojan je ale milovania hodný muž. V dome vedie vojenský poriadok, preto ho v obci vzdor jeho mladosti za richtára vyvolili.

Starý Chvojan složil šlabikár, a [p] odtisnul ho na kraj stola. Chlapec pozrel na starého otca, a prosil ho, aby mu už teraz rozprával rozprávku o loktibrade. To bola jeho zamilovaná rozprávka. Starý muž hovoril jednoducho, ale plinno, takže chlapček každé slovíčko porozumel a s úľubou počúval rozprávku, ktorú už nejeden raz mu jeho starý otec rozprával. Za tieto rozprávky ten chlapec tolme svojho starého otca miloval a slepo poslúchal. Pod jeho rukou chlapec sa všetkému chytro naučil.

Koniec ukážky