Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Měl jsem psa a kočku

Karel Čapek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Michal Garaj, Veronika Gubová, Zuzana Berešíková, Darina Kotlárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0203-6

Pôvodná publikácia

Karel Čapek. Spisy XII. Zahradníkův rok. Měl jsem psa a kočku. Kalendář. Československý spisovatel. Praha 1983. 392 s. Jarmila Víšková připravila k vydání, napsala vydavatelské poznámky a zpracovala vysvětlivky. Hana Kučerová napsala doslov. Ondřej Hausenblas, odpovědný redaktor. Ludmila Hejnová, technická redaktorka.

Vydavatelské poznámky

Knížka Měl jsem psa a kočku vyšla jako první krátce po Čapkově smrti, v roce 1939, kdy ještě nezačala působit cenzura, která nepostihla ani sérii dalších vydání (druhé až šesté), vyšlých ještě v témže roce. Její zásahy se projevily až na vydání sedmém, válečném, z roku 1941 (v tiráži označeno jako 8. — 24. tisíc). Všechna tato vydání jsou — na rozdíl od následujícího Kalendáře — bez ediční poznámky, což by mohlo podpořit domněnku, že knížku v definitivní podobě připravil pro sazbu ještě sám Čapek. Dr. Karel Scheinpflug sice potvrzuje, že Čapek rukopis této knihy připravoval, ale není mu známo, zda ji skutečně ještě sám hotovou do nakladatelství odevzdal. Krátký interval mezi autorovou smrtí a vyjitím knihy nemusí ještě být důkazem toho, protože knihy se tehdy vyráběly za jiných podmínek a v jiném tempu, a na brzkém objevení knihy po autorově smrti zcela jistě sehrála roli i okolnost, že šlo o dílo oblíbeného spisovatele i o uctění jeho památky touto cestou. Kompozičně sporným bodem je zde zařazení vyprávění Iris, a to pouze jeho druhé části (str. 147, od slov ,Jak se to loni na podzim stalo…“), za obrázek Ben, Bijou, Blackie a Bibi, dané chronologií prvních čtyř větších celků po vypuštění úvodní části, psané ještě před povídáním o čtyřech štěňatech. Tato část byla doplněna vydavatelem až ve vydání osmém (1964), v němž Miroslav Halík vysvětluje, jak k tomuto nedopatření došlo, a de facto tím i vylučuje osobní účast autorovu při dodání rukopisu knihy tiskárně: „… První až šesté vydání knihy, tištěné z téže sazby v r. 1939, bylo připravováno krátce po spisovatelově smrti z jeho listinné literární pozůstalosti, v níž uvedená část chyběla a byla zjištěna teprve v následujících letech při bibliografickém soupisu Čapkových článků z přímé excerpce časopisů. Přítomné vydání tedy představuje poprvé v úplnosti text knihy, jak ji autor v tomto výběru zamýšlel.“ Uvedená slova můžeme chápat i jako důkaz toho, že — ač není jeho jméno v předcházejících vydáních uvedeno — se Miroslav Halík již na prvním vydání podílel. Protože není důvodu, proč by autor úvodní část vyprávění záměrně vypustil (argument, že se tak stalo proto, aby se neopakovaly určité momenty, neobstojí, protože v oddílu Ještě o psech a také kočkách k takovému kritériu přihlíženo nebylo) — obě části tvoří kompaktní celek, do kterého teprve zapadá vyprávění o čtyřech Irisčiných štěňatech, zatímco jeho uvedení před výše zmíněnou druhou částí je dosti nelogické —, zařazujeme ve shodě s vydáním osmým obě části vyprávění Iris před Bena, Bijou, Blackieho a Bibiho, vycházejíce dále jinak z textu vydání prvního, neporušeného cenzurou, a restituujeme všechna místa změněná nebo vynechaná z cenzurních důvodů. Bývalý vydavatel sice v ediční poznámce k osmému vydání píše, že byly „z této edice odstraněny všechny eliminace a změny, provedené cenzurou ve vydání z r. 1941, označeném jako 8. — 24. tisíc (7. vyd.), takže v tomto znění se čtenářům dostává původní nezměněný a nezkrácený text jako v prvním vydání“, ale jeho edice se vrací k prvnímu vydání jen výběrově, na některých místech: 139 s německým pinčem ses zahodila, ty, anglická airdalka — v 7: s nějakým pinčem… čistá airdalka; na 211 vrací Mám za to, že ti dobrmani a vlčáci jsou germánský vliv a představují kult síly, okázalost a takový nějaký imperialismus., opět zařazuje úplně cenzurovaný sloupek Kousek šovinismu, ale zůstalo u něho i několik míst dotčených cenzurou ve válečném vydání, například: 148 od všech lákadel tohoto krásného světa m. … dnešního zkaženého…; 194 Dogový klub m. Čs. dogový…v Čechách m. v Čs. republice; 220 co podniknu m. že vstoupím do Volné myšlenky nebo do Růžencového bratrstva; 222 v širém světě m. v nevlídném…; 226 kočkami různých národů m … anglickými, italskými a německými; 227 dobromyslní lidé m. … Taliáni a nebyl doplněn ani cenzurovaný předposlední odstavec knihy: Politika, která žije z pěstování nedůvěry… zemí šelem. V našem vydání (devátém) vychází text v celistvosti, bez cenzurních zásahů, tedy vlastně od roku 1939 poprvé.

Jednotlivé části knihy vyšly časopisecky, ev. knižně, takto: Minda čili O chovu psů v Lidových novinách 21. listopadu 1926, 27. února a 24. dubna 1927; v březnu 1930 ji pak vydal knižně v počtu 280 výtisků Spolek českých bibliofilů. Iris čili O chovu psů byla otištěna rovněž v Lidových novinách, a to 28. července 1929 a 4. května 1930 (v nedělní příloze), tamže Ben, Bijou, Blackie a Bibi čili O chovu psů 15. září 1929, stejně i základní část vyprávění Dášeňka čili Život štěněte, otištěná v šesti pokračováních v Dětském koutku: 11., 18., 25. září, 2., 9. a 16. října 1932. Ještě téhož roku vyšla Dášeňka knižně, doplněna o část Jak se fotografuje štěně a Pohádky pro Dášeňku, aby tiše seděla, o fotografie a s podtitulem „Pro děti napsal, nakreslil, fotografoval a zakusil Karel Čapek“. (Pro vydání v souboru Měl jsem psa a kočku byl omezen počet ilustrací a vypuštěny fotografie.) Další zjištěná vydání za života autora jsou třetí (6. — 7. tisíc) z roku 1935, čtvrté 1936, sedmé (11. tisíc) 1938. Výstava psů byla fejetonem v Lidových novinách 15. června 1930 a 22. června 1930 (zde s názvem Ještě výstava psů; od slov „Pokud psích ras se týče…“ — str. 199) a spolu s Dášeňkou byla jediná z tohoto souboru opatřena kresbami autorovými (ostatní nakreslil Josef Čapek). Poslední oddíl Ještě o psech a také kočkách zahrnul sloupky, fejetony a vyprávění z Lidových novin: Kousek šovinismu (30. prosince 1928), Pro zvířata (8. ledna 1928; vypuštěny závěrečné odstavce o sypání ptákům a týrání koní), Pes a kočka (24. dubna 1932), Mateřství (Kočka. Pes., 4. března 1928), Kočičí jaro (29. března 1925), Kočka (18. ledna 1925), z Nebojsy: Z názorů kočky (7. března 1919) a bibliograficky nezjištěné (vydavatelem ale označené rokem 1929) O nesmrtelné kočce. Tři nejstarší z nich (Z názorů kočky, Kočičí jaro a Kočka) byly zařazeny do knížky O nejbližších věcech, vydané roku 1925. Již pro tuto první knižní podobu byla takřka celá přepracována a především zestručněna nejstarší práce, Z názorů kočky, například: 225 Je velmi mocný — pův. Je to Bůh; Není krásný… něco vznešeného. — pův. Nemaje dosti kůže, pokrývá se mrtvými kožemi; je velmi nedokonalý. Nemaje dosti slin, musí se umývat vodou. Není jedlý a nedá se loviti. Mňouká drsně a příliš mnoho. V noci někdy ze spánku přede hrozně a hlučně. Kde jsi? Nemysli si, že se o tebe starám. Otevři mi dvéře, Všežeroucí. V něčem se Člověk podobá kočce; je však primitivnější a tupější. Nevím, proč se stal Bohem. Snad sežral něco vznešeného. Mňouká opravdu přespříliš, i když nemá hlad, i když není zamilován. Sejdou-li se dva, mňoukají a vrčí velmi dlouho, zatímco já sedím pod postelí a pohrdám. Ani pes nenadělá tolik hluku.; Spí v noci… nezpívá láskou. — pův. Je tupý a bez obrazotvornosti, bojí se noci, málo snívá, nemá žádných rozkoší, Nikdy si v noci nesedne do okna, aby se díval do tmy a začal vidět. Nikdy nemyslí na krev, nikdy nesní o lovu a boji, nikdy nezpívá láskou. Je ubohý, těžkomyslný a nemá vzletu. Jinak jsou rozdíly mezi časopiseckým (ev. knižním) zněním v souboru Měl jsem psa a kočku nepatrné; za zmínku stojí pouze: 226 očichá m. očichává; většinu svého času m. … života. Základem našeho vydání, v pořadí devátého, je text vydání prvního.

Minda čili O chovu psů

Pořídí-li si člověk psa, činí to:

1. buď pro světskou okázalost,

2. nebo „kvůli hlídání“,

3. nebo aby se necítil tak osamělý,

4. nebo z kynologického sportu,

5. nebo konečně z přebytku energie, aby byl pánem a velitelem svého psa.

Co mne se týče, pořídil jsem si psa hlavně z přebytku energie; přál jsem si patrně, aby mne v tomto světě nějaký živý tvor poslouchal. Zkrátka, jednoho rána u mne zazvonil člověk vlekoucí na šňůře cosi zrzavého, chundelatého a zřejmě rozhodnutého nikdy nevkročit do mých vrat; načež ten člověk řekl, že tohle je ten airdale, přenesl tu ježatou, špinavou věc v náručí přes práh a pravil: „Jdi, Mindo!“ (Ona ta fenka sice má v psí matrice jakési čistokrevnější jméno, ale říká se jí — neznámo proč — jenom Minda.) Tu tedy se ukázaly čtyři dlouhé nohy, které se s neobyčejnou rychlostí vsoukaly pod stůl, a bylo slyšet, jak se tam dole pod stolem něco usedavě chvěje. „To je, panečku, rasa,“ pravil ten člověk znalecky a odešel nápadně rychle, ponechávaje nás dva našemu osudu.

Ještě nikdy jsem neuvažoval o tom, jak se má dostat pes zpod stolu. Myslím, že se to obyčejně dělá tak, že si člověk sedne na zem a vykládá zvířeti všemi rozumovými i citovými důvody, aby vylezlo. Zkusil jsem to hlasem šlechetným i velitelským; prosil jsem a podplácel jsem Mindu kostkami cukru; pokusil jsem se dělat ze sebe pejska, abych ji vylákal. Když všecko selhalo, vrhl jsem se pod stůl a vytáhl jsem ji za nohy na světlo. Bylo to brutální a nečekané násilí. Minda zůstala stát, zhroucená a třesoucí se jako pohaněná panna, a vycedila ze sebe první vyčítavou loužičku.

Téhož dne večer už ležela Minda v mé posteli a šilhala na mne svýma pěknýma, přívětivýma očima: „Můžeš si, člověče, lehnout pod postel; tebe snesu.“

Ráno nato mi ovšem utekla oknem: naštěstí ji chytili dlaždiči.

Nyní ji tedy vodím na řemínku, aby se vyvenčila, a přitom prožívám světskou okázalost, jež je spojena s chovem čistokrevného psa.

„Koukej,“ povídá maminka svému dítěti, „vidíš, to je pejsánek!“

Obrátím se poněkud uraženě a pravím: „To je airdale.“

Nejvíc mne ovšem dožerou lidé, kteří mi řeknou: „To máte pěkného chrta; ale proč je tak chlupatý?“

Vleče mne, kam se jí zachce; má ukrutnou sílu a nejpodivuhodnější zájmy; smýká mnou přes hromady hlíny a předměstská rumiště. Potkávají nás dobráci penzisti, jak se zmítáme každý na jiném konci šňůry, mnohonásob otočené kolem našich nohou. „Proč toho psa tak násilně vlečete?“ řeknou mi káravě.

„To já ho jen tak cvičím,“ pravím honem, jsa odvlékán k jiné hromadě.

*

Co se toho hlídání týče, je to zcela správné: Člověk si skutečně opatřuje psa proto, aby ho hlídal. Ostražitě ho sleduje krok za krokem a téměř se od něho nehne; chrání ho od zlodějů a nepřátel; vrhá se na každého, kdo ho ohrožuje. Proto je člověk hlídající a chránící svého psa od dávných časů symbolem věrnosti a bdělosti. Od té doby, co mám psa, spím tak říkajíc na půl oka; neboť hlídám Mindu, aby mi ji nikdo neukradl. Zachce-li se jí jít na procházku, jdu; chce-li spát, sedím a píši stříhaje ušima, aby mi neunikl nejslabší zvuk. Blíží-li se k nám cizí pes, naježím hřbet, vycením zuby a strašně vrčím. Tu se Minda na mne ohlédne, zavrtí zbytkem svého ocásku a zřejmě praví: „Já vím, že jsi tady, abys mne chránil.“

*

I na tom, že člověk si opatří psa, aby nebyl sám, je mnoho pravdy. Pes opravdu nechce být sám. Jen jednou jsem nechal Mindu o samotě v předsíni; na znamení protestu sežrala všechno, co našla, a bylo jí pak poněkud nedobře. Podruhé jsem ji zavřel do sklepa s tím výsledkem, že rozkousala dveře. Od té doby nezůstala sama ani po jedinou minutu. Když píši, chce, abych si s ní hrál. Když si lehnu, považuje to za znamení, že si mně smí lehnout na prsa a kousat mě do nosu. Přesně o půlnoci s ní musím provádět Velikou Hru, při níž se s velikým hlukem honíme, koušeme a kutálíme po zemi. Když se uřítí, jde si lehnout; pak si smím lehnout i já, ovšem s tou podmínkou, že nechám dveře do ložnice otevřené, aby se Mindě nestýskalo.

*

Potvrzuji tímto co nejslavnostněji, že chov psa není jenom zábava nebo luxus, nýbrž pravý, ušlechtilý a vysoký sport. Když se vám na první procházce se psem přetrhne obojek, jako se to stalo mně, shledáte, že chov psa je vlastně lehká atletika, žádající na vás běh na tisíc yardů s překážkami, sprintérské závody cross-country,[1] kličkování, různé skoky a chytání psa nádherným finišem. Pak následuje cvičení v těžké atletice, neboť musíte psa bez obojku odnést v náručí domů; což není jenom vzpírání břemene, nýbrž vzpírání vzpírajícího se břemene — sport velmi napínavý a dosti těžký. Chvílemi jsem měl dojem, že Minda váží aspoň cent, a chvílemi, že má šestnáct nohou. Když je psí postroj v pořádku, tu cvičíte vodění psa tahem nebo trhem levo-, pravo- i obouruč, přetahování, alpinismus na hromadách štěrku, poklus i běh, přičemž velmi záleží na sportovní formě; musíte se totiž tvářit, že všechny tyto cviky provádíte ze své vůle.

Účel nebo záminka, proč se pes vodí ven, je ten, aby vykonal své potřeby. Minda mne překvapila svým obzvláštním, přímo dívčím útlocitem: pokud to vůbec fyzicky vydrží, neudělá venku nic; je zřejmo, že se stydí projevovat své slabosti. Je v ní kus anglické diskrétnosti. Co se doma uvaří, to se doma sní. Velmi ji zaráží, že my lidé nemáme dosti pochopení pro tuto stránku její povahy.

*

A tak už v prvních dnech jsem zjistil, že chov psa splňuje velmi mnohé účely až na jeden; chtěl jsem být pánem a velitelem svého psa, a zdá se mi nyní, že se spíše Minda stává mou paní a velitelkou. Někdy jí to říkám otevřeně a slovy, kterým nechce rozumět; neboť zatímco jí dokazuji, že je tyran, trapička a rozmarná, svéhlavá a paličatá kreatura, zneužívající mé trpělivosti a ochoty, dívá se mi srdečně do očí, vrtí kusým ocáskem a chechtá, chechtá se bezhlase na celé kolo svou růžovou a ježatou tlamou, nastavujíc čupřinatou hlavu, abych ji za to vše ještě pohladil. Cože, ty mi dokonce položíš tlapy do klína? Jdi, jdi, Mindo, má ošklivá fenko, a nech mne dopsat můj článek. Nech mne ještě říci —

Nu dobře, Mindo, tedy to dopíšeme jindy.