Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Martin Hlinka, Erik Bartoš, Mária Hulvejová, Andrea Jánošíková, Lucia Muráriková, Zdenko Podobný

Pôvodná publikácia:

Martin Hranko Ježkovci. Slovenský spisovateľ Bratislava 1958. 64. Milan Kraus rediguje. Ivan Kupec šéfredaktor. Eva Kollárová korektorka. František Šubín technický redaktor.

ISBN 978-80-89278-23-7

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Martin Hranko

Martin Hranko (* 1899 - † 1940 )

- jeden z najvýznamnejších autorov klasickej umeleckej detskej literatúry, autor humoristických a satirických poviedok. Umeleckú literatúru pre deti obohatil posolstvom o slobode a túžbou po čistých ľudských vzťahoch.

Ježkovci

„Hm, starká, bude asi tuhá zima,“ hlásil Ježko pani Ježkovej, keď si večierkom obzrel východ mesiaca.

„Jaj, jaj, len keby nás voda nezaliala!“ odpovie pani Ježková, poškrabkajúc sa zadnou labkou na konci nošteka.

Pán Ježko sa len starostlivo poobzeral, potom vyšiel pred dieru.

Vonku bol taký prekrásny večer! Mesiac mal niekoľko kruhov a vánok nežne vial. Pán Ježko si sadol na zadné labky a oňuchával vzduch. Necítil nijaké nebezpečenstvo.

„Počuj, starká, budú mrazy, a my máme ešte málo,“ zavolal do diery.

„Veru, veru, starký môj, len sa staraj, aby i naše drobúlence do jari vyžili.“

A pán Ježko sa veru svedomite staral. Už včera si našiel peknú dolinku pod starou divou hruškou, kde bolo toľko hniličiek! Ale bál sa vziať niečo, lebo na neďalekom ostredku pásli sa ovce, ktoré zavracal nebezpečný ovčiarsky pes Brnčo.

„Starká, a či nám je komora v poriadku?“ pýta sa pán Ježko svojej pichľavej družky.

„No, veru nie veľmi, a ty sa o nič nestaráš,“ odsekne mu pani Ježková.

Ježko sa vtiahol do diery podívať sa po gazdovstve. Ich brloh mal dva oddiely: spálňu a komôrku.

V kútiku malej diery ležali jeho synkovia Furko a Murko. Obaja boli ešte takí maličkí a neskúsení, že ich Ježková nestačila zaháňať do hniezda, aby pred dierou nevykonali nejakú hlúposť. Veď bolo nebezpečenstva dosť a dosť. Nad lesom stále krúžil kŕdeľ vrán a susedný had Fu denne striehol, aby mohol niektoré chytiť.

Ale pán Ježko bol na stráži. Pán Fu hneď zmizol, len čo ho zavoňal. A pán Ježko si už takú chuť robil, že bude obhrýzať jeho rebierka.

Pozrel na spiace detičky a potom sa úzkou dierkou pretiahol do komôrky. Ale tá bola už skoro plná. V jednom kútiku bolo niekoľko suchých sliviek, ohryzky z jabĺk, žalude; toto však zväčša len pre detičky. Jeho pýchou bola hŕba chrústov, roháčov, chrobákov-medvedíkov a húseníc, ktoré mal pekne poukladané po celej stene komôrky. Každý deň chodil niekoľko ráz obzerať a naprávať svoj krm, pričom si pokojne pošomrával pod fúzy.

„Starký môj, starký, donesže ešte niečo čerstvého,“ volá na neho pani Ježková, ktorá medzitým kŕmila jabĺčkom malého Furka. Ale Furko nie a nie jabĺčka. On by už radšej sušeného chrústika, akého si nedávno, keď Ježková nebola doma, vybral v komore. Až keď dostal packou po nose, voľky-nevoľky pustil sa i do jablka.

Ježko medzitým už vytiahol sa z diery a pozorne ovoniaval okolie. Nebál sa síce ničoho, ale bol opatrný! Aj nedávno ho chytila líška a pán Ježko len-len že mal času zvinúť sa do klbka. I tak ho vyše hodiny kotúľala sem-ta, obracala, ovoniavala, a len keď si na ňom dokonale laby popichala, len potom odbehla so zlostným vrčaním.

Opatrne sa blížil k hruške a počúval každý šuchot. Poznal veľmi dobre celé okolie. Býval tu so svojou starkou už dva roky. Keď im dieru pri potoku zaliala voda, zobrali sa hľadať nový domov.

Na lúke pod hustou kružinou sa zišli s pánom Krtkom a ten im poradil opustenú dieru pod veľkou skalou, hneď na kraji húštiny. Ježkovci sa s radosťou hneď nasťahovali a od toho času boli nerozlučnými priateľmi so susedom Krtkom, ktorý mal svoje chodbičky hneď pod húštinou.

Dieru pod skalou dokonale vyčistili, rozšírili a prehĺbili, pričom im dobre pomáhal a radil sused Krtko. Potom vyhrabali ešte jednu menšiu dieru pre komôrku. Do prednej nanosili suchého machu a v kúte spravili hniezdo.

Pán Ježko sa tak radoval svojmu novému domovu, že z dobrej vôle začal váľať kotrmelce a náhodou popichal jemnú bundičku pána Krtka, až ten od strachu ušiel do komôrky. Zato sa však nenahneval na pána Ježka, len ho prosil, aby sa viac tak nezvŕtal, keď on bude nablízku.

Od toho času ostali vernými priateľmi a pomáhali si pri nočných poľovačkách.

Ježko sa strhol. Počul nejaký podozrivý šuchot. Zohol sa, strčil nos medzi zadné laby a napnuto pozoroval.

Razom sa však vystrel a vrhol sa na hromadu žltého lístia. Ale bolo už neskoro. Korisť zmizla medzi hromadou skál.

„Hej, ty stará potvora, veď mi ty ešte prídeš,“ odľahčil si Ježko, ovoniavajúc skaly.

Bol to on, starý had Fu, na ktorého si už dávno ostril zuby, ale ten mu vždy bleskurýchle ušiel.

Hada Fu nenávidelo celé okolie a najmä spevaví vtáčkovia sa stále naň ponosovali. Na jar nebolo v celom okolí hniezda, Fu z každého povyžieral drobné mláďatká. K tomu bol čarodejom, strigôňom, pred jeho jedom bol nútený utekať každý živočích v lese. Divný had bol ten Fu. Mal jedonosné zuby, ale jedným zaseknutím zubov a jedným napustením jedu do rany mohol usmrtiť len celkom maličké zvieratká, väčšie zvieratká musel na niekoľkých miestach raniť, aby ich usmrtil.

Po nevydarenom skoku pobral sa pán Ježko ďalej. Dostal sa až do dolinky pod hrušku a s radosťou pozoroval, že je pod ňou dosť hniličiek.

Hneď sa dal do usilovnej práce, aby sa tej noci mohol ešte niekoľko ráz obrátiť.

Rozhrabával lístie, vyberal najkrajšie hruštičky a nosil ich do malej jamky pod kopcom. Keď už bola jamka plná, vyšiel na kopec, skrútil sa do klbka a skotúľal sa dolu do jamky. Toto opakoval niekoľko ráz, až cítil, že sa mu na chrbát napichalo hodne hrušiek. Potom sa pobral domov.

Ježková ho už čakala pred dierou. Od radosti si trela packy. Po jednej zberala pánu Ježkovi hrušky z chrbta. Potom ich Ježko skotúľal do diery a Ježková ich ukladala v komore.

Skočil i on za ňou do komory vidieť, koľko toho pribudlo. S uspokojením si oblizoval papuľku, keď videl nanosené množstvo krmu.

Sotva však vyšiel z komory, so strachom zvolal:

„Starká, starká, a kde je Furko?“

„Ale veď som ich oboch len pred chvíľkou uložila a poprikrývala machom,“ hovorí pani Ježková, pretiahnuc sa dierou do hniezda.

Začali náhlivo hľadať. Prehádzali v hniezde všetok mach, obehli niekoľko ráz celú skalu, ale Furka nebolo nikde.

Furko bol veľký lapaj. Ešte nemal síce ani dva mesiace, ale už poznal celé okolie. Murka, ktorý bol asi o pol hodiny starší, volal len pecúchom. Pán Ježko ho síce vždy dokonale vytrepal, keď ho zazrel pred dierou, ale Furko hľadal vždy vhodnú príležitosť, aby mohol uvrznúť.

A teraz, keď spozoroval, že mamka a otecko sú zaujatí skladaním hrušiek, opatrne sa vyškriabal spod machu a bočným úzkym východom, ktorý bol pripravený na čas nebezpečenstva, zmizol medzi skalami.

A Furko ani len netušil, aké nešťastie ho mohlo zastihnúť. Veselo si poskakoval medzi skalami a cítil sa byť nesmierne voľným, že ho nesledovalo napomínanie rodičov. Ešte nemal síce ani dostatočne tvrdé pichliače, ani nepoznal ešte tajomný nočný život lesa, ale cítil sa byť nesmierne voľným a slobodným. Vstrčil noštek pod každú skalku a smelo sa preťahoval každým kríčkom.

Pri jednej skale zastal. Vydýchol si a podíval sa na veľké, žlté svetlo, ktoré sa predieralo konármi stromov. Poskočil si a padol na niečo mäkkého. Chytro pustil do toho svoje zúbky a odskočil.

„Počuj, chlapče, majže rozum a neubližuj statočnej žabe,“ hlási sa to niečo.

Pravda, pravda, len teraz ju poznáva čuchom. Je to stará ropucha Brekeke, ktorá bola nedávno u nich na návšteve a jemu priniesla ešte živého chrústa.

„Počkaj, len nech sa ti o tom otec dozvie, veď ti on dá,“ hovorí mu ďalej tetka Brekeke.

Koniec ukážky