Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Tomáš Sysel, Tomáš Ulej

ISBN- 978-80-89278-40-4

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pavol Országh Hviezdoslav

(* 1849 – † 1921) – advokát, sudca. Jedna z vedúcich osobností slovenskej literatúry a slovenskej kultúry sklonku 19. storočia a začiatku 20. storočia a radí sa k najvýznamnejším zjavom celej slovenskej literatúry. Pôsobil aj ako významný prekladateľ.

Pôvodná publikácia

Pavol Országh Hviezdoslav Dielo I. SLOVENSKÝ TATRAN Bratislava 1996. 712. Stanislav Šmatlák Zostavovateľ výberu, autor úvodnej štúdie a poznámok. Mária Bratová Zodpovedná redaktorka. Eva Zdražilová Technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Vo výbere viac ako polovica básni.

Nie: teba, slnko slávne, neovládze

Nie: teba, slnko slávne, neovládze

čo aký chmúrny mrak! A nech by ich,

tých putujúcich večne velevtákov,

sa myriady zhlukli klenutím

nebeským, po ňom k uhlu od uhla,

od kraja v kraj a vrstvou na vrstvu

roztreli svoje krídla havranie,

vzduch, toten sovok zeme ohromný,

až preplnili čiernym páperím:

ty sprerážaš ich snadno lúčov šípy,

ihličím paprskov, že v zlatohlav

v tom okamžení skvitnú mrákavy,

sťa zjara luhy, odejúc sa v skvost

a zdobný šperk; tým rmutom precedíš sa

ni zlato tekuté — čo krištáľny

zdroj, tryskajúci z brala — z materských

jak ňadier striekajúce svetlo-mlieko,

zo srdca s každým jeho tlkotom

sršiaca do ciev, z tých však rosením,

jak vyprahlú vše nivu v máji dážď,

osnovu tela celú skrápajúca

krv životná… A trebárs obličaj

tvoj nad mračný kdes’ vtedy kraľuje,

v hmlách duše jakby tuchou myšlienka:

pod nimi, i v tej pustej medzeri,

v tom sklepe stínnom badáme ťa predsa!

Ba cítime aj, vieme. — Z pamäti

nám blýskaš jasom — ako hor’ tam blankyt,

ťa člnom nesie naša obraznosť

a zrkadlí! Čo skvúci drahokam

v prsteňa objeme, jak v rámci maľba

či akord v strunách väzíš v zmysloch nám

a plesom hráš v nich: v oka zrenici

lunením dúhy, zvonom slávnostným

v dutine ucha, sladkou v čuchu vôňou,

pod prsty jemným kvietka baršúňom

i srkom manny v chuti. — Zvšadiaľ, zvšadiaľ:

z tých siných predmetov nám žiariš v stret,

z tej rokle chladnej letom oblievaš

nám líce. — Žiješ tedy! Jestvuješ

bez ujmy! Žriedlom, spruhou príčiny,

podnetom stálym, platným zákonom

i ďalej trváš; i jak v stvorenia

deň prvý, rovnak konáš, pôsobíš

z tých plná síl, v tom kruhu činiteľa —

Len zdáš sa vtedy, ako panovník

žes’ načas zašlo v prediel súkromný

paláca svojho, poubrať sa iste,

vladárskou dumou seba posilniť:

až rozletia sa poly opony

pošmúrnej — a ty v plnej nádhere,

diadém čelom, sebou zlaté rúno,

v pravici berlu objavíš sa opäť

vo sieni trónnej, svetu panovať,

viesť správu prírody…

Ba tmavá noc,

tá ježibaba mocná, veliteľka

tá obrov-stínov, v desnom výstroji,

s víchrice v jednej, v druhej s blýskavice

metliskom hrozným: ani ona ťa

nemôže zdolať; premôcť, podmaniť si

za svetlonoša, lampáš bludičky

po cestách svojich výprav vražobných.

Bo ač aj dumným, chabým večerom,

keď od únavy jakby, vpravde však

len znojnú tvár si spláknuť v oceáne

sa schýliš na zrub mu, v tom prihnutí

jak vetvy, týkou stínu znezrady

vše uroní ťa sťaby jablko,

už v páde chmatne i v svoj najtemnejší

ťa šupne podolok a stúliac ho,

v ňom varuje ťa, stráži: jednako však

zle schovala ťa! I tou šatou tmy

jej prezrieš hneď! Tvoj vzlietne rumenec,

a zraky tvoje zjašú sa čo hviezdy

oblohou nesmiernou — ba v zrkadle

sa luny zaskvieš cele, na rtoch úsmech

z víťazstva istoty. — Bo krátky čas

len pozajatia, kratší nežli sen,

sťa pláška dychu, motýľkový premih:

i umkneš z podolka jej! Jablkom

a krajším, skvelším, zrelším vygúľneš sa

prv, než sa nazdá oná zlodejka,

staď; hupneš vozvýš, glorioly kráž,

tlmený dotiaľ, razom rozvinúc,

i konárom — tam v sade východu —

na snietke zvisneš zoro-listnatého

zas stromu všehomíra!… Nuž a noc,

tá potmešilá, dravá, vražedlná,

s tým zbrojstvom všetkým, čarmi-kúzlami

kam? Kde? — Ak tudol: v skrýši netopiera;

ak tamhor: z bludíc ktorej pod víčkom —

— Nie! Niet ti, slnko, nikde žalára,

osídla, clony v nad- i podsvetí!

Niet okov sputnať ťa, niet černe zotrieť,

ni veka v rakvu ťa ním priklopiť!

Si neobsiahle, voľné, samovládne,

svoj cieľ i dôstoj v sebe nosiace,

vždy tvornočinné, zavše velebné,

a jako siaha pochop zemšťana,

i nesmrteľné! Tvorstva živá čierťaž!

Kýs’ umný nástroj Boha samého:

snáď kalich, z nehož kypí lásky mok,

snáď oltár, na ňomž večná obeť tlie,

stôl velehodu, spúšťajúci darov

hoj prívalom, či sama pravica,

výkonný anjel…

Čo ti v očiach zem,

s jej Himalájou, nebotyčnou vraj,

vraj s bezdným morom, s púšťou Sahary,

s miest zázrakmi i všetkým nálepkom

rúk ľudských, s mraveniskom človečenstva

ňou v hmýre — čo? Ak loptou chasníka,

v hre prostopašnej na jar po lúčine

ním povŕhanou; a či kamienkom

skôr v praku, nímžto na sťaháčku z lúčov

ty samo zvŕtaš, pokrucuješ kol

obratom prudkým, šírym oblúkom,

sa pozerajúc tomu s úľubou,

jak fundží, cvála z výšin k priepastiam,

prez končiny a diale bez ustania

a vždy len vôkol teba, strediska:

až zunujúc raz dlhú zábavku tú

i jednotvárnu, niekam v priestranstva

kút, zápač mraznú, v časoch zhynulých

močiarnu kaluž šmaríš hračkou-zemou

a koniec!?… Však nie! Tak ju zatratiť

nemôžeš nikdy, svetlo milostné!

Ty ľúbiš ju viac než pre rozmar púhy,

pre kratochvíľu, šetríš, vážiš ju

ni poklad, hájiš mečom plamenným.

Na tvojich vrelých ústach ona visí,

sťa na prsníku decko materskom,

a tyje, zdravie, život sajúc z nich;

hruď tvoja je krb, bleskov pramená

jej prístreším; i tvojím zreteľom

sa šatí, strojí sťaby nevesta,

tak na prahu dňa čaká návrat tvoj —

čis’ ženíchom jej snáď? Snáď; lebo v lone,

hľa, péče tvojej tak si hovie as’ —

či stešená bdie, zraky vnorené

ti v pozor láskavý, či driemkom sní,

na tvári úsmech blaha, sladký pokoj —

jak kropaj rosy v krásky srdiečku,

v útulku listovom jak na kri ruža,

jak perla v korune; i zdá sa, že

i sama vtedy ramenami túžby

navzájom zajala ťa ligotnej

kol šije, tríma, temných kadier prúd

v roztoku diaľavou — i v spánku ešte

ťa tisnúc k ňadrám verne, celujúc:

nuž, milenka, viac, družka života!

Viac ešte? Ty vieš. — Všetok byt a cit

jej spravuješ ty pevným kormidlom

a bez mýlky, jej pohybuješ srdcom,

dych, pokrok riadiš, striedaš záchvevy,

sĺz toku velíš, vášni rozruchu;

či radosť, či žiaľ, prepych, nažoba,

ston v búri, víchrov kŕčom lomcovanie

ňou, obličajom bleskný bôľu vzplam,

raz dúhy pás, zas zdrapy chujavy —

či plesu pokrik v trilku škovránčom

pri zorí fakliach a či výbuch hrôzy

pri vatrách plenu, tresku hromodiel,

rut lávy žhavej, kojný zdroja zurk,

huk morský, milé lesa šeptanie,

hneď trblot jasom, hnedky plantač šmúh —

vzchod k letu hrdý, slávy vrcholenie,

či ku jeseni klusot pohrebný

až po zimy sklon v mdlobu: všetko tebou

sa pri nej stáva! Z tvojej pohnútky,

dľa pokázania tvojho! Tak ti, hľa,