Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Viera Studeničová, Katarína Mrázková, Dorota Feketeová

Pôvodná publikácia:

Jozef Hollý Hry (Súborné dielo). Národné divadelné centrum Bratislava 1998. 383. Marián Mikola zostavil. Július Pašteka zostavil štúdiu. Jozef Minárik redigoval. Ján Sládeček zodpovedný redaktor.

ISBN 978-80-89278-31-2

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Jozef Hollý

Jozef Hollý (* 1879 - † 1912)

- dramatik, ochotnícky divadelník a evanjelický kňaz. Začínal krátkymi prózami, neskôr sa preorientoval na dramatickú tvorbu. Jeho hry ako Kubo či Geľo Sebechlebský si už v čase svojho vzniku obľúbili ochotníci, na profesionálnu scénu však prenikli až asi 40 rokov po jeho smrti.

Pôvodná publikácia

Jozef Hollý. Hry (Súborné dielo). Národné divadelné centrum. Bratislava 1998. 383 s. Marián Mikola zostavil. Július Pašteka zostavil štúdiu. Jozef Minárik redigoval. Ján Sládeček, zodpovedný redaktor.

Bibliografické poznámky

Divadelná hra Jozefa Hollého Kubo vychádza podľa textu napísaného autorom a uverejneného v Slovenských pohľadoch 1904, s. 677 — 698.

V podstate sme zachovali dobovú jazykovú a štylistickú podobu textu. Rešpektovali sme pôvodné lexikálne prostriedky (archaizmy, nárečové slová, zvraty a pod., ako aj pôvodnú textovú syntax, napr. slovosled).

Nevyhnutné úpravy a zásahy sme urobili v zmysle súčasnej spisovnej gramatickej normy.

Osoby

MARTIN BEČELA, richtár, bohatý gazda

ANNA, jeho žena

KUBO, ich syn

EVA KOŠÁRIKOVÁ, bohatá vdova

ANIČKA, jej dcéra

ŠTEFAN, gazda u Košáričky

PAĽO, mládenec, rodina Štefanova

LOVECKÝ, vdovec, všelijakého zamestnania

DORA, stará cigánka (chodí bosá)

JURKO, MARTIN, kamaráti Paľovi

Husársky kapitán,[1] dvaja husári,[2] ľud, deti

Dejstvo I.

Dvor u Košáričky. Napravo dom a dvere doňho, naľavo vchod do dvora. Pri stene lavička.

Výstup 1.

Anička v robotných šatách, stojí pri putni vody, okolo nej z jednej strany Lovecký, z druhej Dora.

LOVECKÝ: Rozmysli si to, dievča, v takom majetku byť gazdinou!…

DORA (potiahne ju za ruku): Budeš ako princezná.

LOVECKÝ: A tá váženosť v dedine; každý si ťa uctí; čo si len zažiadaš, budeš to mať.

DORA: Aj červenú sukňu.

ANIČKA (ironicky, smiechom): Aj sprostého muža, hahaha!

LOVECKÝ: Aspoň tvoja múdrosť sa bude odrážať, ako slnko od mesiaca, ako svetlo od tmy, ako biela múka od čiernej múky, a tak ďalej a tak ďalej.

DORA: Joj, choďže — hlúpy, sprostý! Ale je bohatý. A kto je bohatý, ten je aj múdry. Môj Jozek — Pán Boh ho tam osláv — bol tiež taký nechápavý, a na starosť bol najmúdrejším cigánom. Keby som si to ja mohla voliť, ešte dnes do večera by bol môj.

ANIČKA (rozhorčene): Ale dajteže mi s ním svätý pokoj a choďte si každý svojou cestou. Kubo nebude mojím mužom nikdy. (Vezme putňu a zberá sa preč.)

LOVECKÝ (odchodí): Ja ti len toľko hovorím: rozmysli si to dobre. (Preč vľavo.)

DORA: A ja ti len dobre chcem. Bože! Však som u vás pečená-varená, a hovorím ti: vezmi si ho. (Odchodí za Loveckým.) Áno, áno, vezmi si ho a neobanuješ.

Výstup 2.

Anička (sama).

ANIČKA: Ani tvojej, ani tvojej rady ja nepotrebujem. (Podoprie si boky.) Ba čo si len myslia! Ja za Kuba! (Šelmovsky.) A či som ja nie hodná poriadnejšieho mládenca?! A tu to všetko len za Kuba a len za Kuba, matka hovorí len o Kubovi a ho vychvaľuje, Lovecký len o Kubovi, Dora o Kubovi, strynká len o Kubovi, babka len o Kubovi a čo ja viem kto a čo, celá naša rodina len o Kubovi… Hej, ale toto moje srdiečko zase len o Paľovi! Joj! (Udrie si na ústa.)

Výstup 3.

Anička, Paľo (prikradne sa jej za chrbát.)

PAĽO: Ale ozaj?

ANIČKA (prekvapená, splašená zhíkne): Nie! Ozaj, čo ozaj, áno ozaj, aké ozaj, komu ozaj??!! Čo to za otázka?!

PAĽO: Nuž povedala si, „že toto moje srdiečko zase len o Paľovi…“

ANIČKA (v rozpakoch, smiechom): Hahaha, nie je pravda, zle si počul. Ja som povedala, že — áno povedala som, že — hahaha! Zle si počul, ja som povedala, že toto moje srdiečko zase len — „spalo by“.

PAĽO: A ozaj spalo by?

ANIČKA (ešte smiechom): Joj, ale čo by spalo!

PAĽO: No teda načo to hovoríš?

ANIČKA (mrzuto): Ale choďže, ja to nehovorím, to je tak v pesničke!

PAĽO: V pesničke? Ako je? Zaspievaj mi ju!

ANIČKA: Ešte čo! Vari na tvoj rozkaz budem spievať. A ani ju neviem.

PAĽO: No teda spánombohom, idem hľadať inde, kto mi ju zaspieva. (Odchodí.)

ANIČKA: No počkaj teda, zaspievam ti ju. (Spieva.)

Vychodí slniečko spoza ostrej hory.

To moje srdiečko za šuhajkom horí.

PAĽO: Pekná pieseň. Ale veď tam neni, že „srdiečko spalo by.“

ANIČKA: Ó, je, ó, je. (Recituje a na prstoch mu vyratuje slová.) Vychodí — slniečko — spoza — ostrej — hory — to — moje — srdiečko — za šuhajkom — (V rozpakoch zahanbená.) Ba neni — (Odvráti sa a zastrie si tvár.)

PAĽO: Teda ako, čo je to! Ako si to hovorila?

ANIČKA (plačom): Ale ja už neviem. (Veselo.) A keď mi nedáš pokoja, nič ti nepoviem.

PAĽO: Dám ti už svätý pokoj, len mi povedz.

ANIČKA: Ale istotne!

PAĽO: Istotne!

ANIČKA: Počuj teda! Všetci ma nahovárajú za Kuba! Ale ja nepôjdem, a nepôjdem, a nepôjdem, a nepôjdem!

PAĽO: Nechcú nám dať pokoja. (Spieva.)

Ľudia, ľudia, čo robíte,

keď nás smutných kormútite?

Čo sa vaša vôľa stane,

naša láska neprestane!

ANIČKA: A neprestane ver’! Teda počúvaj takto to bolo. Včera bol u nás Kubo; prišiel i s mamou a mal nové šaty a nový klobúk a za ním perečko,[3] ale, fuj, také škaredé. A toto tvoje sa ti ľúbi? (Vezme mu klobúk z hlavy a hladká perko.)

PAĽO: Áno, ľúbi, pekné je.

ANIČKA: Už nemám takých pekných kvetov… Teda, keď prišli, sadli si. No ja som si myslela: však ako ste prišli, tak aj odídete. Jeho mama sa uhostila pri obloku a Kubo si sadol k peci. Joj, tak som sa smiala, že sa k tej peci ťahá. Hahaha! Potom jeho mama začala rozprávať a mňa vychvaľovať, že takto, hen takto, a Kubo sa smial a hovoril „uhm“ a „ahá“ a „ohó“, a ja som sa tiež smiala, hihihí! A teba haňali, tak ťa haňali, že vraj si tulák.

PAĽO: Ja tulák?!

ANIČKA: Áno, tulák, ozaj; a mali aj pravdu.

PAĽO: Nie pravda!

ANIČKA: Nie pravda? (Čulo.) A kto to bol včera večer tak pozde v našej záhradke? A kto klopal na oblok? A koho psi naháňali? A kto preskakoval ploty, há? Vari Kubo? (Ťahá ho za šticu.) No už dosť… A keď ťa haňali, Kubo sa smial a ja som sa hnevala, až ma malo rozpučiť. Potom som povedala Kubovi: reku, Kubo, čo sa smeješ a vyšla som z izby. Čo viac hovorili, neviem; len keď odchádzali, velice sa kmotrenkovali s mojou mamou a Kubo sa smial. No nie je to smiešne, čo? hahaha!

PAĽO: Veru áno.

ANIČKA: A počul si, že Lovecký chodí za starou Dorou a dáva si čariť? Hahaha, starý blázon!

PAĽO: Ale som videl i to, ako stará Dora i k vám chodí a tvoja mamka sa s ňou ustavične radia.

ANIČKA: Čo nehovoríš? Vari moja mamka! Dobre! Tedy pôjdeš k starej Dore i ty i ja; keď oni, aj my! A ja jej poviem: „A ty, čierna cigánka, počar mi šuhajkovi!“ (Zbadá matku, ktorá ide.) Jój! mamka idú s Bečelovci! Schovaj sa, Paľko! Zbohom! (Oba preč.)

Koniec ukážky