Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Kalendář

Karel Čapek

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2017 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2017 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Michal Garaj, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0191-6

Pôvodná publikácia

Karel Čapek. Spisy XII. Zahradníkův rok. Měl jsem psa a kočku. Kalendář. Československý spisovatel. Praha 1983. 392 s. Jarmila Víšková připravila k vydání, napsala vydavatelské poznámky a zpracovala vysvětlivky. Hana Kučerová napsala doslov. Ondřej Hausenblas, odpovědný redaktor. Ludmila Hejnová, technická redaktorka.

Vydavatelské poznámky

Kalendář, závěrečná část triptychu causerií, fejetonů a sloupků, uspořádaných do tematických souborů podle autorových představ — realizovaných přímo jím samým, nebo podle jeho plánu zachovaného ve zmíněné, v současné době bohužel nezjistitelné části pozůstalosti —, vyšel poprvé v roce 1940 s následující poznámkou vydavatelovou: „Kalendář — výbor novinářských sloupků z let 1921 až 1938 — je po knize causerií Měl jsem psa a kočku dalším krokem ke knižnímu vydání celé Čapkovy literární tvorby. Nezanechal-li spisovatel určitého plánu pro budoucí uspořádání svého díla, možno alespoň jeho náhradu spatřovati v listinném souboru, v němž Karel Čapek po léta střádal výstřižky některých svých novinářských prací, jejichž obsahové roztřídění naznačuje mnohdy v úplnosti, mnohdy jen v zárodku knihy, které z tohoto přípravného materiálu měly vzejíti. Přál si zejména, aby po výběru fejetonů, uskutečněném v knize O nejbližších věcech již r. 1925, došlo k soustavnému knižnímu vydávání těchto sloupků podle jejich látkové příbuznosti, a proto také je nejdříve a celkem nejúplněji k vydání připravil. Kalendář je jedním z těchto plánů, kterému ještě autor sám mohl dáti podobu, vydavatelem věrně zachovanou.“ Editorovu snahu o dodržení této podoby však zmařila válečná cenzura, jíž padla za oběť celá závěrečná Útěcha a vybraná místa sloupků Kdybych…, Od Silvestra do Tří králů, Březen, Vzkříšení, Boží mír, Kolem Vánoc a Svíčička. Mohla být uskutečněna až ve druhém vydání v roce 1947, v němž vydavatel v připojené poznámce mj. uvádí: „Při revizi textu bylo opět přihlíženo k autorovým dodatečným opravám… Sloupek Tyto šedivé dny byl nepochybně napsán přímo pro knihu O nejbližších věcech, odkud do Kalendáře ještě přešlo jedenáct fejetonů (Motýl v zimě, Sníh, Zmařený úmysl, Březen, Vzkříšení, Boží mír, Několik kapek, Zlatá země, Mikuláš, Svíčička, Praha ve sněhu). Stalo se tak přímo na podnět Karla Čapka, který si nepřál, aby se v souboru jeho spisů opakovala kniha fejetonů O nejbližších věcech, a v obsahu exempláře této knihy, uložené v listinné pozůstalosti, vyznačil, které její části mají být zařazeny do Kalendáře, rozhodnuv se — když později přibývalo těchto fejetonů a sloupků — pro nové jejich tematické a obsahově těsnější utřídění v nových souborech."

Jednotlivé části Kalendáře, navazujícího v mnohém na Zahradníkův rok, vyšly kromě nejstarší práce Motýl v zimě, otištěné v Národních listech 15. února 1919, a výše zmíněného sloupku Tyto šedivé dny v Lidových novinách, a to v tomto chronologickém pořadí: 1922 — Březen (15. března část počínající slovy „Bez fánglí a slavobrán“, která zde figurují jako název), Zmařený úmysl (7. května), Boží mír (6. srpna), Zlatá země (18. října); 1923 — Sníh (2. února), Březen (17. března, závěrečná část, s titulem Vejce), Vzkříšení (1. dubna), Několik kapek (26. června), Mikuláš (6. prosince, Svíčička (25. prosince), Praha ve sněhu (28. prosince); 1924 — Březen (4. března, úvodní část); 1925 — Vláček (9. června), Stanička (23. srpna), Podzimní (10. listopadu; druhá část — „To je pravda, když takový uhelný vůz rachotí…“ — ze sloupku O krásách podzimu, jehož první část přešla do Zahradníkova roku; srov. str. 101), Ledové květy (13. prosince), Dobré úmysly (25. prosince); 1926 — Za městem (2. března), Neděle na periférii (16. května), U vatry (24. října), Podzimní (28. listopadu, první část, ke slovům „Ještě ne; vždyť se nám tady tak dobře sedí!“; původní pokračování „Holé stromy, to není tak zoufalý pohled“ bylo zařazeno do Zahradníkova roku, ke sloupku O krásách podzimu — viz str. 102), Mikuláš a jiné humánní podniky (9. prosince); 1927 — Od Silvestra do Tří králů (9. ledna), Neděle (17. července), Říjen čili o zvířatech (30. října), Rozpaky obdarovaného ( s dvěma obrázky Josefa Čapka, 24. prosince); 1928 — Kdybych… (1. ledna), Ptáci (1. dubna); 1929 — Podjaří (31. března), Svatodušní (19. května), O zpěvu ptačím (9. června); 1930 — O známkách jara (21. března); 1931 — Návrat k přírodě (1. ledna), Světélka (8. února), Zpověď (14. února), O povaze kosů (3. května), Jarní bouře (10. května); Halas na okraji města (8. listopadu), Útěcha (13. prosince); 1932 — Cesta domů (10. ledna); 1933 — Ornice (24. září), Čím voní dům (8. října); 1934 — Čím zvučí srpen (2. září), Houby a houbaři (30. září), Podzim (25. listopadu); 1935 — O velkonočním čarování (21. dubna), Komu co dát (25. prosince); 1936 — Senoseč (7. června), Podzim neboli sázení (1. listopadu), Kolem vánoc (20. prosince); 1937 — Jinovatka (1. ledna), Rampouchy (31. ledna), Na sklonku zimy (28. února), Březnová přehlídka (21. března, s obrázkem Josefa Čapka), Sova (30. května), Prázdniny (13. června), Listopad (7. listopadu); 1938 — O výzkumu zimy (9. ledna, s chybným názvem O významu zimy), Černá zima (30. ledna), Podzimní dny (11. prosince). Porovnání novinových otisků s jejich knižním vydáním prokazuje — kromě přestavby sloupku Podzimní a jeho propojení se sloupkem O krásách podzimu ze Zahradníkova roku — řadu změn, jejichž rozsah i množství výskytu se různí. Převážně byly provedeny v těch částech, které byly přejaty již do souboru O nejbližších věcech. Nejvíce je jich soustředěno v Březnu, který vznikl sloučením a podstatným přepracováním tří entrefiletů: Březen (4. března 1924), Bez fánglí a slavobrán (15. března 1922) a Vejce (17. března 1923), vesměs podepsaných Fe. V prvním například byla doplňována slova (265 krásné černé městské saze; bláto a mokro; černé a divoké jaro kočičí; teď se to v nich tiše hýbe; Vrabci na střeše bujností zrovna řičí), nebo naopak vypuštěna (udělaly se takové pěkné špinavé louzičky) a byly provedeny i lexikální a stylistické změny (dejme tomu mží m. … prší; už na nás jde jaro m. už to na nás jde; že jim za drápky zalézá… sychravina m. že do drápků jim zalézá sychravost; už si to ženou… do zahrad m. už se ženou do parku). V druhém entrefiletů (o raccích) bylo například místo deputaci svých zástupců původně delegaci svých ubytovatelů, dále upraveno milým cizincům m. distingvovaným, prsa ve volném stylu m. jen na břiše, rybolov m. rybolov o ceny, zaměněna nebo vynechána některá vlastní jména s příslušnou změnou kontextu: neoslovil je… pan magistrátní rada Čenkov m. nepromluvil k nim ani pan Mag. Ph. Boháč za PV; neprovádí je nikdo po památnostech Prahy m. … dr. V. V. Štech…; nebyli pozváni na Hrad ani na slavnostní představení Libuše m. neinterviewnul je ani pan Pachmayer, ani pan Čtrnáctý; konstatování snad právě proto se tak dobře baví zaměnilo původní jest to návštěva neoficiální a naši hosté si hledají radost sami, závěrečná věta Je to jedno z nesčíslných a nevystihlých tajemství, jež nás obklopují, nahradila text: Zato ve dne dělají velkolepou konkurenci staropražským holubům a nám, ubohým vni-trozemanům, na těch pár pěkných jarních dnů nesou vlající pozdrav moře. V závěrečném entrefiletů například bylo doplněno: 226 celý slepičí dvůr, hrabe na dvorku, vypuštěno: velikonoční vejce, tuto skutečnou historku, upraveno: Je ti snad špatně m. … něco; skoro před čtyřmi sty léty m. před více než čtyřmi…; poněvadž se to mohlo skutečně stát m. poněvadž bych vás chtěl něčím pozlobit. Stejného data a původu jsou změny jako: 238 v jádře m. in effigie; všední a prozaické chůze m. jednoho hloupého kroku; 248 se vzpomínkami na dětství m. se vzpomínkou…, 259 nebude žádného, jemuž bych neasistoval m. … jediného, 237 jakýs takýs pokus m. jakýs pokus, 329 brunátná m. hnědá, 273 teď mi řekněte, m … řeknete, 305 vypuštění pasáže: „Napíšeme něco o té škole v Lednici.“ „Je o tom něco nového?“ „Není.“ i nepotřebných rozvíjejících slov jako: 304 dálkový telefon a odstranění chyb novinového znění: 291 ucítíte hrozné vedro… a tíhu dusné, valící se bouřky m. … a tím. U částí vyšlých knižně poprvé v Kalendáři poznáváme autorovu ruku bezpečně ještě v doplněném závěru u Černé zimy (V lednu nastupují hyacinty… pořádek věcí), v případě jako 317 skřítkovitý život m. skřítkový…, v korigování chybných míst: 320 voru m. plsti, 324 růžovým oblakem svých květů m. … oblekem… Zcela jisti si však nemůžeme již být u případů jako nejdříve m. nejdřív (248), v plurálové podobě pouště m. poušti (srov. str. 268), zakončení infinitivu koupiti m. koupit (341) i v hláskových změnách jako: vlaštovičník m. vlašťovičník, usilovně m. úsilovně, hříště m. hřiště, dřišťál m. dříšťál, v létě m. v letě, dešť m. déšť, tím spíše, že podobné úpravy se objevovaly jako zásah cizí ruky v pozdějších vydáních Zahradníkova roku. Vzhledem k tomu, že nemáme možnost ověřit si autorův podíl na těchto úpravách, nezbývá než spolehnout se na správnost postupu bývalého editora a na slova jeho ediční poznámky o zachování všech detailů Čapkova textu.

Cenzura reagovala v 1. vydání na všechny zmínky týkající se republiky a Německa nebo na místa, jež mohla být chápána jako narážka na současnou situaci, buď změnou, nebo retuší příslušných partií: 231 Čechy m. Čechoslováky; Mládenci, koukejte se, naše vlast m. Mládenci, tak loni jsme vládli na památku Rakouska, letos musíme vládnout na památku republiky. Koukejte…, republika, to je jako…; 235 poslance X… předseda Y… se stranami m. dra Kramáře… předseda Švehla… s luďáky; 234 V každé pořádné a zdravé věci je nějaké „má být“. V republice, v parlamentě, v armádě i v lidech; 265 nebyli pozváni na Hrad ani na slavnostní představení Libuše… ministra Beneše; 304 ve světěm, v Německu; 349 V Německu byl povolen jen omezený příděl olova, 10 dkg na hlavu; 354 a proto dejte nám pokoj, vy všichni, kteří si myslíte, že jste vyvoleni spravovati a napravovati svět; 355 nemáme pod sebou pevné půdy, když se to hroutí někde u souseda. Nepochybně zasáhla i odstavec na str. 274 Pan prezident uvítal Jaro… jako je stát československý; který byl vrácen až ve třetím vydání (Československý spisovatel 1959), v němž bylo doplněno i na str. 361 „Snad ve svém hospodářském a politickém myšlení chybujeme“ podle znění v Lidových novinách. Jinak se první vydání shoduje s druhým, až na několik zanedbatelných detailů (310 a tady je pěšina 1, a tady ta pěšina 2; 359 zvykat psát 1, zvyknout psát 2), většinou interpunkčních. Naše vydání, v pořadí čtvrté, vychází z vydání druhého.

Kdybych…

Kdybych se na Nový rok ráno probudil jako Pánbůh, — nebo ne, to by nešlo, neboť Bůh nikdy nespí; tedy kdybych se na Nový rok probudil jako svatý Petr, řekl bych si: „Copak bych měl letos udělat pro ty čerchmantské Čechoslováky? Oni jsou to sic kacíři a někdy, hrom do nich!, holota nevděčná; ale něco z nich může být. Já myslím, že mají trochu drsné povětří; snad proto jsou tak zlostní a zarytí. V létě mají horko a bouřlivo, že na sebe podrážděně vrčí; a v zimě jim mrzne tak, že každý myslí jen na sebe a k těm druhým je jako rampouch. To dělá to klima. A proto se jim nic nelíbí; zima je jim příliš studená a léto příliš horké; je-li něco černé, je jim to příliš černé, a je-li něco bílé, je jim to příliš bílé; jakživo jim nic není recht. To si tak zvykli z toho svého počasí. Ale počkejte, darebníci, já vám ukážu; nadělím vám počasíčko jako někde u moře; dám vám vlídné zimy, — se sněhem, to se rozumí, takový snížek je dobrota; a lahodná léta se sluncem i vlažičkou, — to by v tom byl čert, abych vás nepředělal. Kdybyste vy sami byli na sebe vlídnější, bylo by vaše počasí mírnější; ale když nechcete začít vy, začnu já. Pomáhej vám Pánbůh v novém roce!“

*

Kdybych se na Nový rok ráno probudil jako ministerský předseda, moc bych se tomu podivil a v rozpacích bych si hladil bradu. („Aha,“ řekl bych si, „musím se oholit.“) Když bych si po chvíli zvykl na zázračnou změnu své existence, zůstal bych ještě pár minut v posteli, jako jsem dělával, dokud jsem byl obyčejným občanem, ale nespal bych už, nýbrž uvažoval bych asi takto: „Propánakrále, tak letos máme dělat to jubileum republiky. Já vím co: já svolám ministerskou radu a řeknu: Mládenci, tak loni jsme vládli na památku Rakouska; letos musíme vládnout na památku republiky. Koukejte se, musíme to dát nějak dohromady; pravý a levý tábor, to je pro kočku; republika, to je jako — kruh; copak je v kruhu nějaké pravé nebo levé křídlo?“ — Nyní by mě napadlo mnoho jiných argumentů, ale ty bych si nechal až pro ministerskou radu; načež bych vstal, dbaje toho, abych — pro štěstí v novém roce — vstával napřed pravou nohou.

*

Kdybych se na Nový rok ráno probudil jako primátor města Prahy, pohlížel bych chvíli do lepší budoucnosti a pak bych si řekl: „Tak se mně zdá, že má ten Čapek pravdu; ono by se už opravdu mělo začít s tím zeleným pásem kolem Prahy.[1] Když si tak představím pěkné aleje… a louky pro děti… a sem tam háječky… No dobrá, dáme se do toho.“

*

Kdybych se na Nový rok ráno probudil jako milionář a muž vládnoucí prostředky, řekl bych si: „To už je rok dvacet osm? Bože, to to utíká! Nic platno, letos se musí něco s penězi pořídit; něco se musí na památku postavit nebo založit, ale aby to stálo za to. O tom se musí přemýšlet; ale peníze na to budou, o to se už postaráme.“

*

Kdybych se na Nový rok ráno probudil jako dvacetiletý mládenec, obrátil bych se na druhý bok a spal bych dál. Bodejť, budu si po silvestru něco myslet!

*

Kdybych se na Nový rok ráno probudil jako má čubička Minda, drbal bych se chvíli zadní nohou (neboť měl bych takovou neřádnou blechu na zátylku) a pak bych si řekl: „Letos už nebudu zlobit svého pána, budu pěkně chodit ven, nebudu roznášet kosti po schodech, budu zachovávat čistotu, nebudu spát na kanapi, nebudu v zahrádce běhat po záhonech —“ Načež bych dostal kostku cukru a měl bych nesmírnou radost ze života.

Od Silvestra do Tří králů

Pokud má paměť sahá, říkají lidé po každém Silvestru, že loni byl ten silvestr veselejší; kdepak, letos to nic není, ale loni, to vám byla švanda! Loni to říkali o předloňském Silvestru, předloni o předpředloňském atd. Panebože, trvá-li tento úpadek silvestrovské veselosti odjakživa, jak pohansky bujný musel být silvestr takhle za mládí nebožtíka Wáclawa Wladiwoje Tomka![2] Nebo za vlády Marie Terezie! Nebo za časů Boleslava Ukrutného! Ale myslím, že i tehdy si říkali pamětníci v návalu novoroční melancholie: „Kdepak, loni za knížete Václava, to byl ten silvestr onačejší; to vám byla junda, marno povídat!“

*

Každý, s kým jsem mluvil — a nejsou to jenom lyžaři a kaštanáři —, to říká: že by mělo pořádně mrznout a být sníh. Copak tohle je nějaká zima? Když už jednou je zima, tak to má chroupat pod nohama a zábst do uší a má být nějaká čundračka a vůbec: člověk by chtěl mít hejla na nose, rampouchy na střeše, ledové květy na oknech a vedle cesty pěkně vysoký sníh, aby si z něho sbalil hrudu a dal někomu šupu do zad nebo za krk (zejména za krk). Z toho je zjevno, že ještě nevymřela v lidech všechna potřeba řádu a náklonnost, aby na světě bylo, co má odjakživa být. Aspoň v přírodním řádu zůstalo v lidech jakési pevné ponětí, co se sluší a patří. Ve věcech tak životních, jako je v zimě sníh, zůstáváme houževnatými tradicionalisty a nepřejeme si, aby byly prováděny nějaké klimatické přemety. Kdybychom začali tento svět, pokud je to v našich rukou, budovat na předpokladech tak pevných, jako je ten, že v zimě má být sníh, našli bychom spoustu věcí, které mají být, protože se to patří. V každé pořádné a zdravé věci je nějaké „má být“. V republice, v parlamentě, v armádě i v lidech. Rádi se sháníváme po nějaké tradici. Jenže pořádná tradice není to, co kdysi bývalo, nýbrž to, co má být. Tradice, to není loňský nebo předloňský sníh, nýbrž pěkný a docela čerstvý letošní sníh, který by tu měl být. Namouduši že by měl; říkají to všichni.

*

Je stará zkušenost všech příležitostných básníků a fejetonistů, že jakmile opěvají sníh, začne venku tát; jakmile ujišťují, že je černo a smutno na blátivé zemi, začne se venku chumelit. Mně se to stalo zrovna teď: sotva jsem dopsal předešlý odstavec, napadlo venku trochu snížku, jako by se nechumelilo. Myslím, že osobně na to my škrabáci nemáme vlivu; spíše chtějí bohové dokázat, že noviny nemají nikdy pravdu. Jen sazeč vysází, že není sněhu, a hle, je sníh; jen vysází, že je sníh, a hle, není sněhu. Snad je v tom nějaké znamení; snad ve chvíli, kdy vám úvodníkář v novinách píše, že situace je napjatá, není napjatá, nýbrž nějak smrštěná nebo svrasklá. Snad právě ve chvíli, kdy noviny tvrdí, že doba je krajně kritická, je doba naprosto nekritická. Možná že to není pravda, že řeč poslance dra Kramáře[3] vyvolala hluboký dojem. Třeba není pravda ani to, že pan předseda Švehla vyjednává s luďáky,[4] nýbrž právě naopak. Ale je-li tomu tak, pak za to nemohou novináři, nýbrž vězí v tom zvláštní úmysl a řízení bohů, kteří si patrně nepřejí, aby někdo krom nich byl vševědoucí.

*

Onehdy jsem zase jednou potkal Tři krále; byli však jenom dva, a ten větší z nich byl jako za groš kudla. Přesto neochvějně zpívali u každých dveří: „My tři krále, my jdeme k vám.“ Kdyby byli spustili „My dva krále, my jdeme k vám,“ byli by sice měli pravdu, ale přestali by vůbec být pravými tříkrálovými králi a nikdo by jim nevěřil, že nám nesou „štěstí, zdraví“, a nedal by jim ani findu. A poslouchejte, kluci, my velcí to děláme zrovna tak; zpíváme ve svých politických koledách „My, většina národa“, nebo „My, zemědělci“, nebo „My, pracující vrstvy“ a podobně. Kdybychom po pravdě zpívali „My, sekretariát partaje“, nebo „My, užší výkonný výbor“, nebo něco podobného, ztratila by naše koleda všechnu tajemnou moc a nikdo by nám nedal ani za findu kreditu.

Sníh

Každý to říká, že dřív bývalo více sněhu. Kam se sníh poděl, nevím, a také meteorologové to dosud nijak nevysvětlili. Ale faktum je, že za poněkud minulejších časů bývalo sněhu habaděj, že například ještě na Šimonových leptech[5] se vyskytuje Praha docela zasněžená, že na starých litografiích vidíte prohánět se saně po pražských ulicích, že jako kluci jsme každoročně užili kulování, dlouhých klouzaček a sáněk a otiskování panáků ve sněhu a vykropování podpisů a vzorců a stavění sněhuláků daleko vydatněji než nynější klukovské pokolení. To je úkaz tak nesporný jako úbytek povodní, požárů a jiných přírodních zjevů, jež okouzlovaly naše dětství. Na čem to závisí, nevím; ale není to, zkrátka, už takové, jako to bývalo. V žádném směru.

Onehdy jsem viděl sněhuláka, však myslím zrovna v Brně, a podivil, jsem se, neboť mi spadly šupiny z očí. Zničehonic, pár kroků od kolejí tramvaje, jsem v něm potkal pohanskou modlu, rodného bratra nějaké kamenné báby z autentického pravěku. Tlustý, veliký, monumentální, strašný a důstojný: prostě modla. Sněhový bůh. Kluci už zapomněli na ty pravé obřady, nepoklonili se bohu a nepřinesli mu lidských obětí; ale aspoň z nevědomého atavismu postavili modlu, čím větší, tím božštější.

Kousek dál jakýs takýs pokus o klouzačku: dlouhá tak asi dva tři palce a ještě pokropená pískem; a přece každé klučisko pelášící tou cestou zkouší na ní (marně) božský požitek klouzání. A ještě dále se ulice snaží vytvořiti cosi jako mírný svah; a už je tu hejno sáněk, na každých leží kluk na břiše a pachtí se ujet na sáňkách aspoň pět centimetrů. Nu, nejde to, sněhu je málo, stěží pokrývá krabatinu umrzlého bláta; ale kluci kopou do země, odrážejí se, postrkují se po pídích kupředu ve věčné naději, že sáňky se náhle pohnou a pojedou — pojedou — Hej, není-li to zase věčný sen o čemsi, co člověka letem unáší, co ho bez námahy, samo, pouhou kouzelnou mocí přenáší z místa na místo? Není-li pak tohle v jádře prastará pohádka o kouzelném plášti, o sedmimílových botách či okřídlených koních, pravěký mýtus skvostného a čarovného letu? Být unášen! Nejde-li to přes sedm hor a moří, tedy aspoň přes půl metru ulice; místo všední a prozaické chůze být unášen kouzelným vehiklem, který běží sám, třebaže mu je nutno trochu pracně pomáhat! Pro tohle mají kluci tajemný smysl. Vytáhnout vozík nebo sáňky na kopec a pak to pustit dolů: to není právě sportovní rozkoš rychlosti, nýbrž pohádková rozkoš divu, atavický sen čarovného pohybu. Kluci jsou živá mytologie; děti jsou pohanský pravěk lidstva. Nejstarší tradice světa, to je být správným klukem.

Vidíte, sotvaže jsem se pokusil o zbožštění sněhu, už mi bohové projevili souhlas: neboť — vločka po vločce — zatímco jsem psal, nasypali sněhu na město. Pravda, zatím je to jen lehká a studená poslamka;[6] první vrabec na protější střeše proskáče sněhový povlak až na prejzy; těžko by bylo z toho uválet pořádnou sněhovou modlu a ještě tíž letět na kouzelném vehiklu po kostrbatém svahu Říční ulice.[7] Ale aspoň tolik znamená ta tenká běloučká pokrývka, že i v této špatné, rozleptané a přímo pochmurné době je ještě trochu místa pro pohanské síly života: pro pohádkové elementy, telurické[8] tradice, kouzla a divy; že zbývá ještě — nic už; neboť nežli jsem dopsal tento odstaveček, sníh sešel, a je zas černo a mokro, kam se podívám.

Není tedy pochyby: dřív bývalo víc sněhu, a i ten sníh byl lepší, solidnější, podstatnější, a ne taková kasička jako ten nynější. Zcela správně: Ou sont les neiges d’antan?[9]