Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Voda a vosk v poverách a čaroch ľudu slovenského

Jozef Ľudovít Holuby

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0599-0

Pôvodná publikácia

Jozef Ľudovít Holuby. Voda a vosk v poverách a čaroch ľudu slovenského. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin. 16 s.

Bibliografické poznámky

Voda a vosk v poverách a čaroch ľudu slovenského

Sostavil Joz. Ľud. Holuby

V T. Sv. Martine

Kníhtlač. účast. spolok

16 s.

Poznámka Zlatého fondu SME: Poďakovanie patrí digitalizátorom za prepis ukážok zo švabachu.

Voda a vosk v poverách a čaroch ľudu slovenského

Už Ovíd Metam, XV. v. 322 — 328. opisuje nám „Clitórsky“ prameň v Arkádii, ktorého voda, či pre prirodzenú, teplému vínu protivnú moc, či zakliatím Melampusa, taký účinok mala na pijúceho, že sa mu nikdy viac vína piť nechcelo; vo veršoch ale 329 — 330. je reč o Lyncestskom potoku v Thrácii, ktorého voda opíjala človeka jako víno. Zakliate vody a slievanie vosku v poverách a čaroch mnohých národov od starodávna velikú úlohu hraly, a čo je najpodivnejšie, hrajú dosiaľ aj u našeho slovenského ľudu.

Z počiatku som sbieral z rastlinstva pochádzajúce lieky domáce, povery a rastliny sa vzťahujúce a u ľudu našeho obvyklé. Pri tej príležitosti dozvedel som sa o velikom množstve tých najrozmanitejších a najpodivnejších liekov a čarov, ktoré sa aj inými prírodninami a veciami prevádzajú. Rad takých prapodivných a čarodejných receptov uverejnil som nedávno vo viedenskom lekárnickom časopise.[1] Hojnú sbierku povier a čarov z Bošáckej doliny posbieral aj náš Ľ. Riezner so včelnou pilnosťou a uverejnil jich v „Orlovi“ 1874. Bolo by veľmi žiadúcno, keby tí mužovia, ktorí majú najlepšiu príležitosť hlbšie nazrieť do duchovného života ľudu našeho, nesťažovali si takéto povery a čary značiť a verejnosti podávať, až potom by sa nám oči cele otvorily, keby sme videli, koľko ešte z pradávnej, pohanskej doby ľud náš takých zbytkov s podivuhodnou húževnatosťou prechováva. Keď sa daktorí učenci nazdávajú, že povery a čary jeden národ od druhého sa priúčal, a menovite Nemci od Rimanov, títo od Grékov, títo zase od iných národov prejať mali svoje povery a čary: ja som toho domnenia, žeby to bola docela zbytočná práca, naše slovenské povery a čary stopovať cez Rím, Thessáliu, Chaldaeu lebo Egypt až k Zoroastrismu: lebo prečo žeby sme nemali nechať v platnosti ten, sám sebou sa podávajúci náhľad, proti ktorému — myslím — nikto spierať sa nemôže, že rozličným národom spoločné povery a čary sú mumifikovanými pozostatkami spoločných niekdy názorov náboženských z tej prastarej, predhistorikcej doby, v ktorej tieto národy spoločnú pravlasť obývaly, a potom behom časov, keď si každý z nich svoju novú vlasť založil, aj tieto povery a čary každý samostatne si opatroval a vyviňoval?

Ja sa ani s tou myšlienkou nijako nemôžem spriateliť, jakoby tie ku príkladu Horácom, Juvenálom, Ovidiom a inými latinskými klassikmi vo forme majstrovských veršov nám zanechané čary a zaklínania povestných čarodejov a čarodejníc, práve tak, jako nám jich tí slávni spisovatelia podávajú, boly bývaly konané a odriekané. Ani Circé, ani Medea, ani Canidia, ani Melampus tie básnikmi napísané incantácie neužívali nikdy, ovšem ale mohli užívať podobné. Aj medzi slovenskými básnikmi nájdeme daktorých, ktorí v básňach svojich spomínajú čarodejné zaklínania; dobre vieme, že tak, jako nám to básnik napísal, žiadna čarodejnica ani zaklínania neprevádzala, ani bosorských zvarov nehotovila, len podobným tomu spôsobom.

Jako u Grékov, tak aj u Rimanov bývalo obyčajom, rôznymi zastaralými, lebo cudzými, zvlášť egyptskými, babylonskými, ba aj hebrejskými zariekacími formulámi pred jakoukoľvek zkazou sa chrániť alebo lásku vzbudzovať. Vo zvláštnej úcte stály „?fétia grammata“, ktoré nosievali jako ochranné prostriedky v koženných pásoch na tele. Cedulky a pliešky, popísané magickými znakmi a slovami, boly všeobecne užívanými amuletami. Znám aj u nás pánov, (ktorých mená a povolanie, preto že nomina a exempla sunt odiosa, radšej zamlčím), ktorí cedulkami magickými slovami popísanými a na hrdlo zavesenými zimnicu liečia alebo vredy na tele zariekajú. Len nedávno chválil sa predo mnou jeden mladý, až do krajností liberálny stoličný úradník, že zná odriekaním istej zaklínacej formule (incantácie) červy v ranách dobytka zaliahnuté vykántriť. Kto že sa potom bude diviť tomu, keď Riman napísaním slov „arse vorse“ nado dvermi, svoj dom pred záhubou ohňa zabezpečoval; keď Cato proti vytknutiu údov tela odporúčal odriekať bezsmyseľnú formulu: „Huat hanat huat ista pista sista domiabo damnaustra“; keď Serenus Samonicus proti zimnici káže napísať „Abracadabra“ v podobe trojhranu, s vynechaním jedno pod druhým písaného toho slova vždy jednej litery:

„donec in angustum redigatur litera conum,

His lino nexis collum redimire memonto;“

keď Marcellus Empiricus dáva tiež radu, proti boľasťam srdca na cínovú dostičku napísať a na hrdlo zavesiť, prv však odspievať nasledujúce zariekanie: „Corcu ne mergito, Cave corcu ne mergito cantorem, utos, utos, utos, praeparavi tibi vinum lene, libidinem, discede a nonita, in nomine Dei Jacob, in nomine Dei Sebaoth;“ keď tenže muž krvotoky zastavovať a liečiť chcel zavesením na telo napísaného slova „Sicucuma“ do trojhranu s vynechaním vždy prvej písmeny; keď liečievali zimnicu osoleným pravým okom vlka, kočacím lajnom, lebo pazúrami sovy, alebo konečne zalepením do vosku obstryhaných nechtov chorého a vlepením toho všetkého pred východom slnka na dvere susedove, aby tak zimnicu na suseda preniesli.[2] Že sa takéto nesmysly konávaly za starodávna, tomu sa tak nedivíme, ale ovšem to je nám psychologickou hádkou, jako za našich, osvetou a vzdelanosťou — aspoň na papieri — prekypujúcich časov medzi vzdelanými mužmi môžu sa nájsť takí, ...

Koniec ukážky