Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slovenské obrázky zpod Tater

Karel Kálal

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2013 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2013 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Maga, Michal Belička, Patrícia Šimonovičová, Katarína Tínesová, Jana Pálková, Peter Páleník

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-81-7

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Karel Kálal. Slovenské obrázky. Leopold Mazáč. Praha 1928. 344 s.

Bibliografické poznámky

Karla Kálala spisy slovákofilské. Svazek II. Praha

Karel Kálal: Slovenské obrázky

I. Obrázky zpod Tater

II. Z hor i plání

Nákladem Leopolda Mazáče v Praze

1928

Tuto knihu Slovenské obrázky jako druhý svazek Karla Kálala Spisů slovákofilských vydal L. Mazáč v Praze.

Vytiskli Kalina a Dolenský.

Obálku kreslil akad. malíř Václav Čutta.

Předmluva

Obrázky jsou prosty sentimentality, zato plny dokumentů. Vycházely většinou v Osvětě, potom r. 1907 svazek první v Salonní bibliotéce s názvem „Obrázky zpod Tater“, r. 1912 svazek druhý s názvem „Z hor i plání“.

Kniha obrázků, ač je ucelena, nepodává úplný obraz Slovenska, ten dokončuji knihou „Z posledních let jařma“. Jeden kritik mých obrázků napsal, že jsem se na Slovensku nikdy nezasmál…

V Praze, v říjnu 1927

K. K.

Dráteník Pavel

Psal jsem — řadu let před vojnou — knihu o Slovensku a do ní jsem potřeboval obrázek dráteníka, pravého dráteníka, co má dlouhé vlasy až na ramena, na hlavě širák, na ramenou houněnou kabanici a na nohou krpce. Nyní již řídce takového uvidíme. A když přece jsem takového lapil, nechtěl se dáti fotografovat. Darmo jsem mu slíbil korunu a oběd. Ne a ne. Byla u nich taková pověra, že dá-li se fotografovati, do roka zemře.

Jednou přišel dráteník Pavel, bydlící v Tiché u Frenštátu. S tím jsem se už déle znal. Počal jsem s ním vážně jednati. „Jste starý člověk, světa zkušený, nevěřte v zábobony a nechte se mi fotografovat; dostanete korunu a oběd.“ Pavel svolil. Nevěří, že by proto ztemněl (oslepl), ale přec se bojí, že se mu zdraví „převrátí“. „Nebojte se, nepřevrátí; tu se podívejte na podobizny moje, ženiny a mého dítěte a vidíte, že jsme nezemřeli a že se nám zdraví nepřevrátilo.“

Kráčeli jsme spolu k fotografovi a od fotografa domů k obědu. Po obědě jsme si vyprávěli a tady vám to všecko povím, co jsme si povídali.

Dráteník Pavel je z Vysoké. Kdybyste šli z Rožnova k jihovýchodu, přijdete do Karlovic. Z Karlovic ie už blízko na hranice slovenské. První slovenská dědina je Makov, druha je Vysoká. To je kraj drátenický. Já jsem jej kolikrat prošel a zase tam půjdu. Samé vrchy, v údolích kamenitá políčka, na nich brambory jako hrášky, oves a ječmen. Bída veliká je tady, nikdy jste větší neviděli… Jaký div, že Pavel od mládí plahočil se v cizině.

„Kde jste všude byl?“ otázal jsem se.

„V celém světě, jen v Americe nikoli. Nejdřív jsem drátoval kol Brna. V Brně se mi přihodila milá věc. Stál jsem v kostele a modlil jsem se. Jakási panička se na mne zadívala, tak jako by si vyhlídala, kterou pasť by koupila. Potom ke mně přistoupila a dala mi cosi do ruky. Já rozevřu, podívám se: on zlatník bělučičký jako sníh. Hlava se mi zatočila, panička pryč; ani jsem jí ruky pobozkať nemohl. Šel jsem blíž k oltáři a pomodlil jsem se za ni pětkrát otčenáš a zdrávas. To už je šedesát let, kdo ví, jestli panička žije.“

Potom chodil po Dol. Rakousích. Kol Vídně bylo tuze dobře. Lid je tam dobrý, dá najíst i vína napít. Zato na Maďarech (roz. území Maďary obydlené) je lid zlý. Tam je mnoho pohanův, ti lají a klejí, hanba poslouchat. Tam i panáček zahřeší (zakleje), takový je tam nepodařený svět.

V Čechách je lid dobrý, ale už se tak nemodlí jako na Slovensku. Více drží na Pána Boha nežli na panáčky.

Na Němcích u Rumburka je dost onako, v Prajsku rovno. V Prajsku u moře jedl ryby. Rozsekali je, polili je octem, posypali pepřem a tak neuvařené jedli; maso smrdělo rybinou, ale Prajsům chutnalo. Drobnější ryby dávají sviním a kočkám. Prajsi jsou prý gambatí (hubatí).

Kolik je Pavlovi let, navlas neví, ale jistě přes osmdesát. Za jeho mládí žilo ve Vysoké mnoho lidí, kteří měli i přes sto let. Janko Segeč, když měl sto roků, ženil se po čtvrté. Byla svatba veliká, tři dni hrála muzika a Janko tančil jako mladík. Zemřel, maje 133 let, 7 měsíců. Pavel znal ženu, která majíc 100 let friško tančila; když jí bylo 115, oslepla a ohluchla, ale ještě potom dlouho žila. Jeden chlap byl tlustý jako zadní koleso. Ten snědl najednou dvanáct bochníčků chleba. Nebo celé tele a dvě bečky piva vypil. Žil jen ze sázek. A ještě jeden veliký jedlík byl ve Vysoké. Byl temný (slepý); seděl při cestě, lidé mu nosili v hrncích brambory, až jich byl plný škopek a on všecky velkou dřevěnou lžicí snědl. Lidé se chodili naň dívat jako na komedii.

„Povězte, stařečku, jak to ti lidé žili, že se takového věku dožili?“

„Tenkrát lidé žili jinak. Do 28 roků pásl krávy — nestrhal se; na panské robotě robil pomalu — nestrhal se; z lesů olomouckého arcibiskupa (ne za Kohna, Pánbůh chraň, nýbrž toho bývalého) směl si nabrati dříví, co na hřbetě unesl, nikdo ho nehonil — nestrhal se: tož potom nekašlal, kosti měl dobré a dlouho žil.“

Přál jsem si poznati náboženské a sociální smýšlení stařečkovo.

„Já se řídím podle svatého Joba,“ pravil. „Na hnoji ležel a červi ho žrali. Muzikanti hráli, on jim hodil červíky a z nich byly dukáty. Žena se s ním vadila a on jí též hodil červíka a hned z něho byl dukát. Tak nám to panáček kázal.“

Třikrát se mu nebíčko otevřelo. Jednou byl na kopci, pohlédl k nebi a nebíčko se otevřelo. Staří lidé popadali kol Pána Boha a prosili za odpuštění. Po druhé stál zase na kopci, podíval se a vtom se nebíčko otevřelo. Svíce hořely. Ježíš seděl na trůně, svatí a cherubíni kol něho. Po třetí seděl doma a díval se z okna. Byla muzika, on ji poslouchal a — nebíčko se otevřelo. Poklekl a vzdychl: Bože, otče všemohoucí, přijmi nás do slávy své nebeské! A už se nebíčko zavřelo.

Sluší se více k Pánu Bohu utíkat než ku světu. I židovi Bůh odpustí, neboť je též člověk. Horší mínění má Pavel o evangelících. Ti prý nevěří v Ježíše, ani v Pannu Marii. S Lutherem nepásl kozy ani ovce, nic o něm neví, leda že je v Uhrách dlužen za česnek a v Příboře za klobásy.

Se všemi lidmi žije v míru. Každému dá pokoj, každého pěkně pozdraví, ať poděkuje nebo ne a tak má pokoj. Co je živ, za krejcar nikomu nic nevzal. Na srdci má klíček od svého svědomí a když má čisté svědomí, tak má se vším pokoj. Čisté svědomí, to je nade všecko.

Také ví o socialistech, jsou prý to lidé „naničhodní“. Jeden prý byl docela i ve Křenkově továrně ve Frenštátě; dali jej hned pryč, aby všecky nepopsul. O jeee, strašní lidé to jsou, ti socialisté.

„Vypravujte, příteli, co jste tak v životě zlého zažil,“ požádal jsem dráteníka.

„O jeee, toho by byla tlustá kniha. Třikrát jsem se topil, sedmkrát mě dřevo převalilo a kolikrát mě zbojníci chtěli zabít.“

„O tom vypravujte, jak vás zbojníci přepadli.“

A dráteník vypravoval: „Jednou, bylo to v létě, koupal jsem se v Bečvě, asi dvě hodiny nad Rožnovem. Bylo to pod strání, živé duše nikde, sluníčko hřálo a voda byla teplá jako louh. Tak dobře jsem se celý vydrhnul a potom na sluníčku vyhříval. Vzpomněl jsem si na svou ženu a na svého Martínka a tak nahlas jsem si povídal: „Marienka, zorienka, Martinko holúbko, čo vy tam doma robíte?“[1] A vtom mě ze zadu chytli tři chlapi. Jeden držel váhy od vozu, druhý nůž, třetí kyják. „Dej peníze nebo Bohu duši,“ pravili. Já řku: „Mám peníze ve Vídni v záložně, pojďte tam se mnou, dám vám.“ Ale oni mnou škubali, vahami tloukli, nožem před očima blyštěli… Potom mě na zem porazili, klekli na ruce a sami zpod košile pytlíček s penězi vytáhli, uřízli a ten tam utekli. Půl sedmé zlatky tam bylo. Ani dýchati jsem nemohl. Když jsem vstal, lál jsem chlapům: „Bodaj ste zkameneli,[2] Parom vám do duše, hrmeň Bohov do vás páralo, tisíc hrmených do vás, vy psi, vy sviňúri, vy zogani, vy zlodeji…“[3] Ale vtom jsem se rozpomenul, že by mne Bůh mohl potrestat, přestal jsem proklínati, rozplakal jsem se, na tom místě pokleknul a děkoval Pánu Bohu dobrotivému, že mi život zachrániti ráčil. A zase mi potom bylo tak lehce, pořád jsem se modlil a doufal v Boha, že mi nový zárobek dopřáti ráčí.“

Po několik let zdržoval se v okolí Rumburka. To je německé město v nejsevernějších Čechách. Když jednou spal, pošeptal mu anděl, že jeho žena stůně. Hned té noci vypravil se domů, rozumí se pěšky; tenkráte bylo železnic ještě málo a dráteníkovi nepřipadlo, že jsou železnice též pro něj. Z Rumburka na Vysokou, praví dráteník, je 65 mil. A zdá se, že má pravdu, neboť na mapě naměřil jsem 50 mil přímé vzdálenosti. Běžel, zrovna letěl, jen některou hodinku v noci někde pod stromem přespal. V horách za Frenštátem přepadli jej dva chlapi. Byl večer, měsíček svítil. Chtěli peníze nebo život! Tolik peněz! Půl roku za ně robotil, žil o chlebě a vodě a nyní má vše pozbýt! Bože, slituj se! A jak si tak na Boha vzpomněl, vjela do něho síla zoufalá. Chytil toho většího, praštil jím o zem a dupal po něm, až v něm kosti praštěly. Ten slabší darmo dráteníka shazoval; toho chytil Pavel za nohy, že ho na dva kusy roztrhne a oba kusy že vhodí do vody, co tady tekla. Ale prosil pro Boha a ten na zemi oddychoval, tož nechal ničemníky tak a šel dál Bohu děkuje, že mu zase z neštěstí pomohl. Od toho místa už nebylo daleko na Vysokou. Bylo po půl noci, když ku své chaloupce dorazil. Uplynulo právě pět dní, co vyšel z Rumburka. Dle toho ušel denně 13 mil cesty, čemu bych nevěřil, kdybych byl od mnohých už dráteníků neslyšel, že takové cesty konají. Z Brna byl doma za dva dni a byl jako pták. Ale teď není čas na měření cest. Pavel pospíchá k milé ženě a synku Martinovi. Žije žena jeho a či už je v hrobě? Srdce mu prudce bije… jaj! jaj! Bože, buď s námi! Zaklepal na obloček a uslyší takový pěkný hlásek: Kdo to? Poznal hlas Marinin. Žije, žije! křičel a vrazil do jizby. Byli si v náručí, i Martinko, na lávce ležící, se probudil, a tulí se už k otci. Bylo to plesání v drátenickém paláci! A bez elektrického světla, ba bez jakéhokoliv světélka, ani smolné louče nebylo. Plakal Pavel, plakala Marina, plakali oba radostí. Žije, žije! opakoval Pavel a porozuměl nyní, že se mu to jen tak snilo. Marina sezula Pavlovi krpce a on usnul. Avšak Marina již neusnula, svítání vyčkávajíc. Modlila se za Pavla, jenž ji má tak rád, že pouhý sen ho vyděsil a jako vichřice letěl za ní, přes hory a doliny, v poli spal, se zbojníky zápasil… Vzpomněla si na pohádku, jak jeden rytíř za princeznou dalekou cestu přes tři vrchy a tři doliny konal a jaké překážky přemáhal. Ona, Marina, je víc než princezna, nezaměnila by s ní, její Pavel těžší cestu podstoupil, a to ne pro království a bohatství, nýbrž z čisté lásky k ní… Ó, Pavle, Pavle! Plakala a nechtíc ho vzbudit líbala jeho krpce, tu příznačnou obuv drátenickou, v níž viděla soustředěno všecko utrpení světem plahočícího se Pavla.

Pavel spal do rána a přes celý den. Marina nedotekla se jeho kabely, ani pytlíčku na prsou mu pod košilí visícího. Podvečer se Pavel probudil. Marina i Martinko seděli při něm. Podali mu kabelu a vybíral z ní dárky. Marině přinesl dva kosmanské šátky na hlavu a zástěru, zrcádko v plechovém rámku a mosazný prstýnek, jenž se leskl jako ze zlata a měl pěkné barevné skélko. Martinko dostal kornout cukroví a olověného kohoutka, jenž kikirikal. To iste měli vidět, to bylo radostí! A což teprv, když Pavel vytáhl zpod košile pytlíček s penězi a Marině napočítal na dlaň šest desítek. Ó, lidé, lidé, víte-li jen, jak velké jsou to peníze! Marina plesala a děkovala Pavlovi, ale škoda, že do každé radosti padne hořká kapka. Marina oznámila smutně, že žid již kolikrát upomínal o interesy a notár (obecní písař) o daň. Oba uspokojil Pavel druhý den. Potom nakoupil něco potřeb pro domácnost a bylo po penězích. Musil do světa zas…

Ostatní příhody nevypravoval Pavel tak obšírně. Sta nocí přespal v poli, sta nocí v mrazu ve stodolách. Jednou, když spal, ukradli mu kabanici, kabelu i peníze. Kolikráte dva dni po sobě nic nejedl. Maje hlad, poprosil jednou — bylo to v Prusku — o kousek chleba a hned jej někdo udal a byl za to uvězněn. Vícekráte byl před soudem, ale vždy uznán nevinným. Ještě několikrát se rval se zbojníky; dva přemohl on, tři přemohli jej. Za největší utrpení považoval, když musil v mrazu přenocovati. Hrozný byl návrat, když přišel a Mariny nebylo. „Na cintoríně je Marina tvoje,“ řekli mu sousedé. Bloudil po horách jako pomatený a všude plakal. Když mu potom Martínka vzali na vojnu, nevracel se již na Vysokou více. Ubytoval se v Tiché a odtud vychází jen do okolí, nejvíc do Frenštátu, kde je znám jménem dráteník Pavel. Martinko jeho, odbyv vojnu, je taky dráteníkem a přebývá ve Frenštátě. Ale ten již nenosí širák, kabanici a krpce. V neděli se nastrojí jako pán, nakroutí si kníry a kouři cigarety. S ním beseduji maloučko; nemá mi co pověděti. Za to starý Pavel, byť neuměl číst a psát, ví mnoho, neboť mnoho zkusil, mnoho vytrpěl.

Vyslechněte, který byl konec naší rozmluvy.

Když mi vypravoval o svých utrpeních, cítil jsem s ním a bylo mi smutno. Bezděčně dal jsem mu otázku: „Povězte, byl život váš šťastný nebo nešťastný?“

A Pavel odpověděl doslovně: „Môžem[4] Pánu Bohu ďakovať, že mi poprial[5] života šťastlivého. Koľkokráť[6] som ťažko ochorel, mohol som zomreť, a nezomrel som; koľkokráť som sa topil, a Boh mňa zachránil; koľkokráť mňa drevo prevalilo, a predsa nezabilo; koľkokráť mňa zbojníci prepadli, a vždy mňa dobrotivý Pánbožko zachrániť ráčil. Sláva Bohu! Všetko zlé sa obrátilo vždy na dobré a ja som bol spokojný a šťastný.“

Byl jsem dojat. Povstal jsem a chodě po jizbě mnul jsem si čelo. Pomyslete jen: plahočil se po cizím světě, žil o chlebě a vodě, v poli spal, v stodolách mrznul, zbojníci jej přepadávali a on přece děkuje Bohu za — šťastný život!

Pojďte, boháči, ministři, knížata a králové, kteříž hořekujete, nemajíce nikdy dost štěstí a poučte se od dráteníka, kde je studnice lidské spokojenosti. Vězte, že on je poctivý a má malé požadavky.

(Na konci let devadesátých)

Drátenický pan učitel

Obyčejně jezdím na Slovensko přes Těšín.

R. 1897 jsem z Frenštátu pod Radhoštěm po voze jel do Rožnova, odtud do Karlovic, romantickou krajinou, plnou krásných lesů, a z Karlovic bral jsem se pěšky do drátenického kraje. Překročiv hranice brzy jsem přišel ke skupině osmi nebo deseti chalup, části to drátenické dědiny na míli cesty roztroušené. Rozhlížím se po člověku, jehož bych se otázal, jak se který kopec jmenuje, a s nímž bych vůbec rád porozprávěl. Chlapa (muže) tu skoro ani nevidět, jsou rozprášeni po světě za zárobkem. Najednou přece uvidím v zahrádce při chaloupce muže, jenž měl na hlavě — fez. Taková civilisace do drátenické dědiny! To musím vyzkoumati. „Dobrý večer vinšujem,“ pozdravuji muže s fezem ku práci jakés shrbeného a ode mne odvráceného. A muž povstal, vysoký a rozložitý, se širokou a osmahlou tváří, a nazdvihnuv fez a kamarádsky, jako starý známý, se usmívaje, opakuje můj pozdrav, přistupuje ke mně a podává mi ruku. Druzí chlapi ruky nepodávají, budeť pod tím fezem přece jen jiná hlava.

„Som učiteľ z Moravy,“ pravil jsem.

„A ja som tiež učiteľ,“ pravil on.

„Teší mňa, pán brat,“ oslovil jsem po způsobu slovenském.

„Aj mňa teší, pane kollega,“ oslovil on zase po zvyku českém.

„A kde máte školu, pán brat?“

„Tu, prosím ponížene, to je moja škola,“ pravil a ukázal na dřevěnou chaloupku při zahrádce, na chaloupku bez komínu a s okny maličkými, na vlas takovou, jako byly chaloupky ostatní.

Okénečka, dohromady čtyři, jsou půl metru široká, půl metru vysoká, tedy tak velká jako jedna tabule v městských oknech.

Jizbu má chaloupka jen jednu, čtyři metry dlouhou, čtyři metry širokou a do stropu dosáhneš; ve dveřích se musíš sehnouti. Podlaha je hliněná. V koutě jsou kamna, vedle nich tkalcovský stav — pan učitel je vyučený tkadlec; nyní netká, neboť dvěma pánům těžko prý je sloužit. Kolem stěn jsou lavice bez opěradel. V zimě, kdy totiž děti chodí do školy — a dětí bývá šedesát i více, — nanosí pan učitel takových lávek plnou jizbičku. V zimě tu bývá též tabule i křída; houby tu nemají, utírají tabuli hadrem.

„Kde sa učia deti písať?“ táži se.

„Najprv sa deti učia čítať (čísti) a niektoré[7] len čítajú a nepíšu; tie lepšie píšu alebo na čítanke, ktorú si kladú na kolená, alebo na obloku (okně) alebo na stave, a tie najlepšie tamto u mňa na štoku (katedře).“

Po takovéto obhlídce vyšli jsme z tmavé a dusné jizbičky zase na zahrádku. Rád bych se byl dověděl, jak se pan bratr k úřadu učitelskému dostal, zejména chodil-li do nějakých škol. Nebylo těžko získati si jeho sdílnost; málo slov mých stačilo, aby mi mnoho ze svého života vyrozprávěl.

On sám chodil do školy k takovému učiteli, jako je sám, ke tkalci. Vyučil se tkalcem, ale řemeslo šlo mu špatně.

„I šiel som do seminára —“

„Cože, na studie? A kolik vám bylo let?“

„Nie na študie, bolo mi 35 rokov, do seminára za sluhu, lebo som chcel službičku, kde by bola ľahká robota a isté živobytie.“

Ale v semináři se dlouho neudržel; nepověděl proč.

„Šiel som na vandrovku, celé Uhorsko som sbehal. Asi za tri roky navrátil som sa zase do týchto krajín. V Turzovke prišiel som prosiť do fary. Pán farár sa mňa spýtal, či viem čítať a písať. ,Ukážte svoje písmo,‘ vravel. Prečítal som mu z evanjelium a kúštik aj opísal. ,Potrebujem šesť ľudí,‘ vravel ďalej, ,i vy sa mi hodíte.‘ A za čo? spýtal som sa. ,Za učiteľa,‘ odpovedali pán farár. Vo mne hrklo. ,Nebojte sa,‘ vraveli pán farár; ,keď viete čítať, písať a rátať (počítat), keď viete učiť Boha znať, to vám dostačí.

A tak náš milý tkadlec, toho času vandrovník, došel si do rodné obce pro vysvědčení mravnosti a na faru pro potvrzení, že je katolík, a to byla jeho kvalifikace k učitelskému úřadu…

Stalo se v devatenáctém století, a to roku 1878.

V Turzovce nepobyl dlouho. Slíbili mu 150 zl. roční služby, ale špatně mu vypláceli; minul měsíc, dva, tři a pořád nic nedostával. Došel si k obecnímu notárovi (tajemníkovi), aby se s ním vyvadil. „Čo si myslíte, že ja budem jesť sňah?“ Notár, hlava obce, u něhož je i rychtář loutkou, neměl nikdy peněz; dal hladovému učiteli zlatý, za některý den dva, jindy tři, nejvýše pět. Konečně se s učitelem tak smluvili, že dá krčmářovi, t. j. židovi, jenž byl zároveň i kupcem, právo, aby mu dával na dluh ročně až do 150 zl. Když uplynul rok, notár dal židovi toliko 80 zl. Žid musel notára žalovati, také při vyhrál, ale učitel upadl u notára v nemilost, proto odešel za učitele do jiné vesnice, kde jsem ho našel.

„Predsa som jednu peknú vec v Turzovke zažil,“ pravil mi usmívaje se.

„A čo to bolo? povedajte, pane bratře.“

„Čo to bolo? Spravil som — siedmu hlúposť.“

„Snáď ste sa oženili?“

„Ano, oženil som sa, ale nepovedajte nikde, že som to pomenoval siedmou hlúposťou, lebo to je siedma sviatosť, ja som dobrý katolík.“

A potom vypravoval, jak si v Turzovce sám vařil, sám pral, sám v lese dříví sbíral a jak mnohou tu práci konal za noci a šera, nebo musel dělati pána, když pánem byl. Toliko panu faráři se svěřil, jakou nedůstojnou robotu koná.

„Darmo je,“ pravil pan farář, „vy sa musíte oženiť, a ja vám i mladuchu poradím; takto nemôžete žiť.“

U lesníka byla služka, Zuzka jí říkali, už starší, ale dost šumná ženská. Pan farář promluvil s lesníkem, lesník se Zuzkou, ale u Zuzky se vyjednávání zastavilo, mělať známost s lesníkovým pacholkem. Konečně uznala, že jí bude lépe vzíti si pána než pacholka. Byla svatba veliká.

Slunko právě zašlo, toliko vrcholy hor ještě osvěcujíc. Hory v kraji drátenickém nemají půvabu, jsou v kraji skoro bez lesů, a zvláště po západu slunce připadaly mně smutny. Kolkolem se rozhlížíš a nenalézáš odpovědi, z čeho lid žije. Turisté v tento kraj nechodí, oči i jazyk jejich jsou mlsnější, aby tady našly ukojení. Nepůjdu sem již nikdy! řekl jsem si několikráte, ale za čas mě tam opět cosi táhlo a cítím, že právě drátenický kraj množí mou lásku k Slovensku. Jděte tam všickni — mnoho se tam naučíte!

Pán brat domluvil o své svatbě, zamlčel se na chvíli a několikrát hluboce si zavzdychal. Kdosi se od zadu blížil chaloupce-škole.

„Robka ide,“ pravil. Do zahrádky vešla Zuzka, paní učitelová. Nesla srp a hrstku ječných klasů. Robotila u žida, dostávají denně 18 kr. mzdy a oběd. Za chvíli přišli dva chlapci a děvče nesouc něco malin i několik hub. Paní učitelová byla oděna jako jiné drátenické roby, měla ušpiněnou košili, oplecko, drátěnou sukni a černý šátek na hlavě; modrá zástěra jí scházela, jako scházívá těm nejchudobnější. Menší chlapec, asi šestiletý, měl jen košili, černou jak uhel, větší měl ještě plátěné gatě, na hlavě pak nikdo nic než rozcuchané vlasy. Děvče běželo s malinami k židovi a mělo za ně přinésti sůl a aspoň trošku tabáku.

Pán brat byl v rozpacích, mysle, že očekávám, aby mě pozval k večeři; pustit přímo před jídlem hosta z domu, je pro Slováka, pohostinností proslulého, zajisté trapno. Vyvedl jsem jej z rozpaků. „Vím, pane bratře, že jste tuze špatně placen; odpusťte, rád bych ještě věděl, jaké večeře si rodina vaše může dopřáti.“

„Ba špatné,“ odpověděl. Má 110 zl. ročně, to si vybere po několika zlatých přes zimu, a v létě nemá nic.

„A z čeho jste v létě živi?“

„Robka chodí k židovi na robotu, ale to je nič, to je na soľ; veď on najviac platí tovarom (zbožím): ráz dá kúštik na košeľu, raz trošku múky, raz flašu pálenky, raz kus soli, raz tabák a počituje si to, ako chce. Skorej som tiež chodil na robotu, ale teraz už slabnem a nejako sa mi nechce. Časom prejdem si na Moravu zaprosiť dobrých ľudí…“

Večeře byla připravena. Na starou mísu, černou a nepolévanou, paní učitelová vylila studenou zelňačku. Otec a matka měli lžíce plechové, ale celkem již černé, děti jedly dřevěnými. Mísu na štoku, za kterým v zimě pan učitel přednášívá rozmanité vědy, jak brzo uslyšíme.

„Je mi velmi ľúto, že vás nemôžem niečim obslúžiť,“ pravil pan bratr.

„Nuž dejte kousek chleba a sůl, to budu pohoštěn jako ruský car,“ odpověděl jsem, chtě tak pana učitele vysvobodit z tísně.

„Soľ máme, dievča práve prinieslo, ale chlieb nemáme; veď som ja už zabudol, ako chlieb chutná. Niekedy len, na hody božie, kúpi žena kúštik, a tiež tri razy do roka, na hody božie, máme kávu.“

Paní učitelová odskočila a přinesla na štok decilitrový rumplík, zvláštní to cylindrovitou, k hrdlu málo zúženou sklenku, a naplnila ji šamem, t. j. nejsprostší kořalkou, kterou byla právě, z roboty od žida se vracejíc, muži svému přinesla. Nabídla mi s uspokojením, jako že přece něco mají, čím mohou hosta obsloužiti.

„Ďakujem vám, paní sestra, ja žiadnej liehoviny nepijem, celkom nič, ani nelíznem,“ poděkoval jsem.

„A prečo?“ vykřikli v udivení pan bratr i žena jeho. I děti s udivením na mne hleděly, neboť asi ponejprv viděly člověka, jenž odmítá, po čem kdekdo jako po nejlepším na tom světě požitku prahne.

„Nepijem,“ opakoval jsem, nemaje té chvíle chuti poučovati o účincích lihovin.

„Šam síli,“ moudře vykládal pan bratr, „dává kuráž, zmužilosť a čerstvotu; někoho ovšem svalí na zem.“

Takovýto učitel je ovšem špatný lékař do kraje, postiženého morem kořalečním. Všecek svůj dojem, hluboký a trapný, jsem zatajil. Podav všem ruku a slíbiv, že ráno opět přijdu, odešel jsem k židovi na nocleh. Ještě večer napsal jsem si otázky, které ráno panu bratrovi dám, abych si celé odpovědi jeho napsati mohl. Přivstal jsem si a dal k panu učitelovi donésti bochník chleba, krajáč čerstvého mléka, něco kávy a cukru. Za hodinku jsem tam přišel sám.

Pan bratr už mne čekal. Sedli jsme si do zahrádky, pěkně na sluníčko, já rozevřel zápisník a pan bratr, vlídným chováním mým náležitě osmělen, kurážně, sebevědomě na otázky mé odpovídal.

„Pán brat,“ začal jsem, „rád bych vedel, ako je možné, že ste sa tak bez akýchkoľvek študií do úradu učiteľského dobre vpravil?“

„Ctený pán,“ odpovídal on, „prosím ponížene, čo ti rybári, ktorí chodili s Kristom Pánom, študovali? A predsa vedeli učiť celý svet. Duch svätý[8] jich osvietil, a tak aj mňa osvietiť ráčil.“

„Tak — tak,“ zabručel jsem nevěda co jiného říci. „Které knihy děti vaše mají?“

„Šlabikár, čítanku prvú a druhú, katechismus a bibliu; ostatným predmetom učím z hlavy, z hlavy!“

„A kterým předmětům učíte?“

Tu pan bratr povstav vzpřímil se přede mnou a pravil hrdě: „Já učím dvanásť predmetov, dvanásť! A koľko vy?“

Musel jsem skromně vyznati, že toliko třem, a to nikoli z hlavy, jako pan bratr, nýbrž že mám k tomu učebnice.

„Ja z hlavy, to je to najväčšie trápenie, všetko z hlavy.“

A nyní jal se na prstech počítati oněch dvanáct předmětů. „Čujte: prvé je čítanie, druhé písanie, tretie spočitovanie, potom nasleduje: zemepis, dejepis Uhorska, ústavopis, prírodopis, kreslenie, znalstvo mier a vah, telocvik a nadovšetko katechismus a jeho výklad a biblia — celkom dvanásť predmetov!“

„Vidíte, pane bratře, to ti rybáři měli o deset předmětů méně, ti měli zajisté jen katechismus a bibliu,“ řekl jsem.

Pan bratr přijal můj vtip jako skutečný obdiv. Ke konci máje bývá veřejná zkouška, k níž se dostavuje pan děkan, domácí velební páni, pan notár, pan rychtár a školský výbor. Před tímto vybraným posluchačstvem zkouší pan učitel všech dvanáct předmětů, jeden za druhým, ovšem též předloží předpisy a kresby žáků. Musel mi celou zkoušku dopodrobna vypsati; mne, odborníka, velmi zajímala — ale nechť i čtenáři neodborníci pohospitují na okamžení.

Předpisy jsou na čtvrtce papíru, pan učitel udělal kolem nich červenou tužkou rámeček. Dva nejlepší mi daroval, písmo je dosti pěkné; kéž by tak bylo se vším ve škole drátenické! Ale už po stránce jazykové nedostatečné. „Tak Boch miloval Svet, že syna svojeho jednorodzeného dal aby každy kdo věri vněho nezahynul, ale mal život věčný…“ Nuž v této jediné větě napočítá Slovák třináct chyb. Citát z písma pan učitel zakončil dodatkem vlastním: „… ale bohu žial v čul je ji (t. j. lásky) málo čistej a pravej lasky, nečistej však aš premnoho, kde pryde to teraz s nama Boch sam vie.“ V dodatku tomto jest čtrnáct chyb.

I dvě kresby mi dal, ale ty jsou daleko za předpisy. Ryby, ptáci, čtvernožci, dohromady 14 kusů na čtvrtce papíru, jsou podle vzoru v čítance. Na druhém lístku je jakási fantasie tužkou černou a červenou, nevím, je-li strom nebo bylina, inu něco tuze divného — jistě tvorba páně učitelova.

Koniec ukážky