Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Lenka Konečná, Michal Garaj, Viera Studeničová, Daniela Kubíková, Ľubica Hricová, Simona Reseková, Miroslava Oravcová, Bohumil Kosa, Zuzana Došeková, Veronika Víghová

Pôvodná publikácia:

Jozef Gregor Tajovský. Dielo III. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1954. 334 . dr. Karol Rosenbaum edične pripravil a poznámkami doplnil. Marianna Prídavková zodpovedná redaktorka. Emília Medovarská technická redaktorka. Eva Lukáčová korigovala.

ISBN 978-80-89278-30-5

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Jozef Gregor Tajovský

Jozef Gregor Tajovský (* 1874 - † 1940)

- spisovateľ, dramatik, úradník a politik. Ako prozaik bol vedúcou osobnosťou druhej vlny slovenského literárneho realizmu a ako dramatik zakladateľom slovenskej realistickej drámy

Osoby

ZUZA JAVOROVÁ, vdova

ANIČKA, jej dcéra

JANO MALECKÝ, uhliar

MARA, jeho žena a sesternica Zuzina

MIŠKO, ich syn, regrút

DORA KALINOVÁ, vdova a suseda

ŠTEVKO, sluha u Javorov

MLÁDENCI, DIEVČATÁ, DETI, MUZIKANTI

Dej za našich časov u Kordikov. (Odohráva sa: I. dejstvo počiatkom októbra, II. o dva týždne, III. o osem a IV. na Štefana o Vianociach.)

Dejstvo I.

(Javisko predstavuje priestrannú izbu u Javorov. V úzadí dvere; naľavo (obecenstvu) pec, na nej široké kachle. Napravo kasnička a na nej polica s kuchynským riadom. Vôkol, ako i sprava, povedľa steny lavice. Zľava, hneď od kachlí dvere do malej komôrky, ďalej posteľ a truhla. Proti truhle sprava stôl, zakrytý obrusom; na ňom chlieb, okolo stola stoličky. Nad posteľou a truhlou žrď s perinami a hábami. Na stenách obrázky svätých. V pravej stene dva obloky, nad nimi krčiažky na ráme. Zľava vedľa truhly hodiny. Pri obloku zrkadlo.)

Výstup 1.

Anička.

ANIČKA (vo sviatočnom kroji, uväzuje si stužku na vrkoč; pozerajúc do zrkadla, tíško, s túžbou spieva a akoby v tanci prestupuje z nohy na nohu):

Príď, šuhajko premilený, prídi k nám,
ja ti za klobúčik pierko dám,
červenú ružičku, rozmarínček zelený;
príď, šuhajko milený.

(Slov. Spevy, č. 9.)

(Pri slovách „červenú ružičku…“ vezme z obloka v hrnčíčku namočenú kytičku, privonia ju a kladie naspäť. Prehodí si vrkoč na chrbát a pozrie na hodiny.) Jaj, už osem hodín, a ešte nejde. Večer sa mi sľúbil, že príde o pol ôsmej, (s dôrazom) a ešte o ôsmej je nie tu. (So žiaľom.) Bože, ak si on zo mňa iba blázna robil? Ale nie, nebol by sa mi tak ťažko zaklínal. Slzy mu v očiach hrali. Akože som sa ja potom už mohla zdržať? Nuž či som mu mala povedať, že ho nie, keď ho tiež rada… (Pozrie do obloka; po malej prestávke.) Ide, už ide Miško! (Hľadí do obloka.) Ach, aký je nejaký smutný, chudák. Musím ho rozveseliť! Ale ako, keď je i mne plač na nose? A mama, aká sú tá, i tak by mi vrkoč natrhli, aby nás tu našli obidvoch mraštiť sa. Jaj, len ako sa rozlúčiť s ním?… (Pobehne ku dverám a ostane ticho stáť.)

Výstup 2.

Anička, Miško.

ANIČKA (keď Miško dvere otvorí, vytrčí doň ruky a skríkne): Medveď!

MIŠKO (vo sviatočnom obleku, s paličkou v ruke, vo dverách sa usmeje): Ba hádam líštička! (Vstúpi; klobúk a paličku drží v ruke.)

ANIČKA (vyčítave): Zas? Ja som nie falošná. (Idú do popredia.)

MIŠKO: No, veď nie naozaj. To som ja iba, že čo ty na to. (Podáva jej ruku.)

ANIČKA: Áno — len tak. A koľko ráz si mi to už —

MIŠKO (vážnejšie): Aká si ty, Anička! Mne, čo by si ty čo povedala, ja by som sa nemohol na teba hnevať.

ANIČKA (chytro): Lebo vieš, že ti ja takô nepoviem.

MIŠKO: No, veď ani ja ti už viac nie.

ANIČKA: Áno, i včera si mi nie? Že som potom od veľkých myšlienok ani oka zavrieť nemohla. Vždy si mi bol pred očima.

MIŠKO (vzdychne): Veď som ani ja nespal; mne tiež nedalo…

ANIČKA (do reči): Čo, Miško?

MIŠKO (vážne): Vieš, čo ma čaká, a hodina sa mi už blíži. K tomu toľká neistota, neistota. (Zdvihne ruku.) Hej, bodaj by sa i tí páni, čo mňa za vojaka vzali!

ANIČKA (stiahne mu ruku): Jaj, Miško, nekľaj! Ešte sa ti niečo stane.

MIŠKO: Ani by som nedbal. Aspoň by mi nebolo ľúto za vami a za toľkými peniazmi, čo sa už otec na daromnicu natrovili.

ANIČKA: Nieže tak, Miško. Úfaj v pána boha. Ja som len trochu zadriemala tej noci, a (myslí) v tú minútu som ťa videla už z vojny doma! Veruže!

MIŠKO: Bodaj by to radšej pravda bola ako sen; ale ja si netrúfam.

ANIČKA: Prečo? Radšej úfaj, ako zúfaj. Či nevieš to porekadlo? Čože si ja už potom počnem? (Žiaľne.) Veď sa mi srdce pukne od žiaľu, keď ma ešte ani ty nepotešíš.

MIŠKO (pohnutý): Anička! Načo ti mám inak hovoriť, ako sa môže stať? Tu musíme i na najhoršie pomýšľať. A preto len mi ešte to povedz…

ANIČKA (do reči): Čo, Miško?

MIŠKO: To, či keby ťa tak prišiel nejaký pýtať…

ANIČKA (s plačom do reči): Čo by som ti vari srdce vyložila!

MIŠKO: Nie, toho nežiadam. Len to mi ešte povedz, či keby ťa tak i rodina tisla…

ANIČKA: Nikto, ani vlastná mať! (Založí si dlaň na ústa.)

MIŠKO: Tak už neplač (jednou rukou ju objíme), nerozžiaľ ma ešte väčšmi, ako som, veď už len azda dá pánboh, že sa vrátim, a potom… (Usmeje sa a privinie ju k sebe.)

ANIČKA (i s plačom i so smiechom): Vrátiš — ale kedy!

MIŠKO: To trápi i mňa. Možno, že len i o rok, o dva.

ANIČKA (zalomí rukami): Bože, dva roky, za ten čas ma pochovajú!

MIŠKO: Nieže, Anička; môžbyť, že o týždeň ti tu budem.

ANIČKA (utrie si oči): Toľko azda dočkám, čo ma mama nepoznajú, lebo tá by ma potom ešte domučili, aby zvedeli, prečo sa ja tak trápim.

MIŠKO (veselšie): No, veď preto neplač, poznajú ťa.

ANIČKA (chytro sa utiera): Ešte mi poznať? Veľmi?

MIŠKO (figliarsky): Ešte tuto máš slzičku, poď, že ti ju utriem. (Chytí Aničku okolo bôčkov a bozká ju.)

ANIČKA (sa mu vymykne a utiera si líce): To sa nepatrí, Miško. (Odchodí.)

MIŠKO (pobehne za ňou a chytí ju): No, nehnevkaj sa. To už, vieš, na to rozlučnô. Zasmej sa mi, dušička.

ANIČKA (driape sa mu z ruky): Ja sa hnevám.

MIŠKO: Ale hnev vraj kráse škodí.

ANIČKA: Ja som i tak nie krásna. Mama! (Priloží si dlaň na ústa.)

MIŠKO: Krič! Nepustím ťa, kým sa nezasmeješ.

ANIČKA (vytrčí tvár proti nemu): No, chachacha!

MIŠKO: Tak, teraz už hej. (Pustí ju.)

ANIČKA (so smiechom obracia sa proti Miškovi a ide von).

MIŠKO (ide za ňou dva-tri kroky, hrozí jej prstom a spieva tichšie): „Anička, Anička, ty si trucovitá…“

ANIČKA (odbehne von).

MIŠKO (dospieva): „Kebys’ bola moja, (dopovie) bola by si bitá.“ (Zvrtne sa a prejde do popredia.)

Výstup 3.

Miško.

MIŠKO (sám): Ach, nie mi je do spevu, keď si pomyslím, čo ma čaká. A len ako sa rozídeme? (Myslí.) Akokoľvek už, nie, v takej neistote nemôžem, nedá mi odísť. Anička ma rada, sľubuje mi všetko; ale čo tetka, keď zvedia o našich tajných sľuboch? Celú noc som premýšľal, či sa im zjaviť, či len tak odísť. Ak príde nejaký im po chuti, kým ja preč budem! (Rozhodne.) Ja im zradím, čo mám na srdci. Aspoň budem vedieť ich mienku. Len to je, čo bude s Aničkou, ak našim sľubom neprisvedčia?

Výstup 4.

Miško, Zuza, Anička.

ZUZA (sviatočne oblečená, s Aničkou): Aha ho! Vitaj, Miško.

MIŠKO (vážne): Ďakujem pekne a pochválen Ježiš Kristus!

ZUZA: Na veky ameň! Nuž, akože si sa vyspal naostatok?

MIŠKO: Horký moje spanie! Vy sa pochváľte.

ZUZA (robí sa nahnevanou): Nič, nič, Miško môj! Ani som — iba nad samým dňom mi oči klipli. Zajedno i ty si mi bol na mysli a potom táto sa iba prehadzovala pri mne, nuž som ani ja nemohla spať. Tak; ale jej už málo chybelo, že som ju na izbu nevystrčila.

ANIČKA: Mohlo nebyť tak horúce.

ZUZA: Veru horúčosti, týždeň po Michale!

ANIČKA: Nuž ja nemôžem za to, že som nemohla zaspať.

ZUZA: A prečože by si ty nemohla ešte spávať? Či ty máš nejaké trápenie, či čo? (Sadá na lavicu k stolu.)

ANIČKA (pokyvuje za ňou, že veru má).

ZUZA: A čože ani stolca nepodáš Miškovi?

ANIČKA (skočí).

MIŠKO (berie jej stolec z ruky): Netráp sa, neustal som, a i tak sa už nemôžem dlho baviť. A toľko by som vám chcel ešte povedať! I kamaráti ma už tiež budú čakať.

ZUZA: Ale veď ešte dosť pôjdete.

MIŠKO: Prosím vás, hodina i pol druhej sa minie, kým dolu dôjdeme, a lepšie je skorej.

ZUZA: Veru. Nuž, ale len sa ešte zdrž chvíľu, pánboh vie, kedy zas prídeš k nám. Lebo ja nechcem ťa zarmútiť, ale jednak nemyslím, že by ti to tak priam prišla tá lekramácia. Neskoro ste si to začali konať.

MIŠKO (sadne): Nuž, ľa, ktože by si to bol pomyslel, že ma už teraz za vojaka vezmú? Ja sám nie, keď ma dosiaľ nevzali.

ZUZA: Tak, teraz si si sám na vine.

MIŠKO: Sám.

ZUZA: Nuž ale — poručeno bohu. Ak ti je tak súdené, darmo je, božia vôľa. A keď sa budeš usilovať, dáš si pozor na všetko, veru nie na pletky myslieť, i tam ti dobre bude. Oj, jej, všetko pánboh pomôže, i tebe, len sa ho nespusť. A môžeš ešte i domov prísť. (Vstáva, k Aničke.) Vylož, Anička, tanier i vidličky. (Berie z police misku a odíde.)

Výstup 5.

Anička, Miško.

ANIČKA (položí na stôl; po chvíli k Miškovi): Aha! Niekto sa bojí, že budem žalovať.

MIŠKO: Čože im budeš?

ANIČKA: Veď ty dobre vieš, čo. Aký svätý! Už mi tuto bolo. (Ukáže na koniec jazyka.)

MIŠKO: A veď si mohla, keď si chcela. Ja by som bol ešte doložil niečo.

ANIČKA: A čože by si doložil? Toho sa ja nebojím.

MIŠKO: Ale ja sa bojím, keď sa ty nie.

ANIČKA: A čože je to, veďže mi teda povedz, chytro, lebo prídu.

MIŠKO (vážne): Poviem ti úprimne.

ANIČKA (nespokojne): No, no, veď mi už len teda povedz. (Naloží ucho.)

MIŠKO (vezme ju za ruku): Neťažkaj si, Anička, tebe ja dôverujem, ale ti poviem, prečo som ja nemohol zaspať.

ANIČKA: Prečo, Miško?

MIŠKO: Preto… Ja v takej neistote nemôžem, nedá mi odísť. Nech sa rozhodne medzi nami. I ty budeš spokojnejšia, i ja budem vedieť, čoho sa mám držať.

ANIČKA: Ja nerozumiem, čo ty vravíš.

MIŠKO: Nuž to, že ja som si zaumienil, buď čo buď, povedať tvojej mame.

ANIČKA (zapchá mu ústa dlaňou): Jaj, nie, nie, Miško! Veď ma zabijú… (Beží von.)

Koniec ukážky