Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Magdalena

Terézia Vansová

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Ľuboš Tines, Slavomír Kancian, Eva Lužáková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0673-7

Pôvodná publikácia

Terézia Vansová. Rozsobášení a iná próza. L. Mazáč. Praha 1930. 156 s.

Bibliografické poznámky

Terézia Vansová: Rozsobášení a iná próza

Vyšlo ako XXXVII. sväzok Mazáčovej slovenskej knižnice, vydávanej nakladateľstvom L. Mazáča v Prahe.

Obálka Martina Benku.

V 3000 výtiskoch vytlačil J. Pospíšil v Prahe v jeseni 1930.

I

Živou ulicou väčšieho vidieckeho mesta drobným krôčkom kráča staručká pani. Jej útla postava je už nahrbená; hlava napred naklonená, ale jej chôdza je rezká a rýchla. Jej bledá, jemná tvár oživená je starostlivým a milým, troška akoby smiešnym úsmevom. Sú mnohí, ktorí tvrdia, že dobrí ľudia sú často smiešni; čo je na tom pravdivého, ponecháme iným k rozjímaniu. Ale isté je, že niektorí mimoidúci usmiali sa pri pohľade na starenku, lebo mala klobúk, k tomu ešte z módy vyšlý, hodne na krivo, a zpod neho všetečne vyzeralo niekoľko pramienkov šedivých vláskov. Ale ten úsmev prechádzajúcich sa ľudí bol viac shovievavý, ako posmešný. Veď celá tá drobná, filigránska postavička podobala sa figúrke z krehkého porcelánu, lenže nie taká veselá. —

Starenkine tmavé, hlboké oči hľadia so živým záujmom na okoloidúcich. Zvlášte pozorne upierajú sa na tváre mladých žien, dievčat a detí. Akoby tým pohľadom každú tú tváričku chcela pohladiť a akoby sa pýtala: „Či by som ti nemohla dačo milého preukázať?“

Ponáhľa sa domov, do domu, v ktorom býval jej syn, kým ešte žil, a v ktorom býva synova dcéra, už vydatá. I ona, stará mať, má tam svoju izbičku. Teraz vracia sa domov z obvyklej popoludňajšej prechádzky o veľa včaššie, ako po iné dni. Bola v cintoríne, na hrobe synovom, a tu jej prišlo na um, že doma nechala vnučku Martu úplne samotnú. Martin muž je nie doma, slúžky išly prádlo manglovať a mladá žena sa nudí. Akoby jej i tie vädnúce už listy na mladej lipe šepkaly: „Prečo si ju nechala samotnú, nudí sa, smúti, ponáhľaj sa k nej.“ A tak sa zodvihla starká s hrobu, na ktorom sedela, len čo ešte raz prešla rukou po ňom, akoby pohladkať chcela toho, ktorého jej smrť tak skoro vyrvala. Teraz už nešla ako zvykla chodievať ku svojim chránencom, chudobným a „pokúšaným“, ale ponáhľa sa domov.

Tí jej „pokúšaní“, to boli ľudia, ktorí si nevedeli rady v živote a octli sa na rozcestí. Tu chodník príkry, tŕnistý, tam cesta široká, zdanlive pohodlná, obrúbená ružami lásky a kvietim blahobytu. Slabý, krehký človek ľahko pomýli, i skláti sa a volí ísť pohodlne, ako potkýnať sa na úskalí a raniť si nohy tŕnim a bodliačim. Jemným cítením a porozumením podarilo sa starenke často vynajsť takých v duševnej borbe postavených, a bez vtieravosti, so srdečnou sústrasťou zaujala sa ich. Nie hmotnými prostriedkami, lebo tými príliš nevládla, ale svojou dušou a láskou. Nežným slovom potešila, pádnym, ale šetrným príkladom upravila na cestu, na ten úzky chodník života. Už svojím zjavom a milou prostotou vplývala uspokojive na nešťastných, alebo zúfajúcich si ľudí. Podarilo sa jej takto zachrániť nejednu dušu od poškrvrny hriecha, ale, žiaľ, väčšina pustila sa predsa len na cestu nepravú…

Koniec ukážky