Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

Obálku navrhol Martin Melicherčík

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Andrej Slodičák, Erik Bartoš, Marián André, Daniel Winter, Lucia Muráriková, Mária Hulvejová, Michal Belička, Andrea Jánošíková

ISBN 978-80-89278-35-0

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Socháň Pavol

* 1862 – † 1941) – fotograf, etnograf a národopisec. V nepriaznivom prostredí maďarizácie odišiel do Prahy prenasledovaný paragrafmi nakoniec emigroval do USA. Pracoval tam ako učiteľ a redaktor slovenských novín. Po zmene pomerov a návrate na Slovensko v roku 1919 organizoval ochotnícke divadlá a opäť sa venoval publicistike a novinárstvu orientovanému na národné témy. Jeho fotografie slovenského vidieka a jeho obyvateľov sa vystavujú dosiaľ.

Pôvodná publikácia

Pavel Socháň Starobylé zvyky slovenských roľníkov pri poľnej práci. Slovenská grafia Bratislava 1930. 276.

Bibliografické poznámky

Knižnica Slobodného učenia sedliackeho v Bratislave

Číslo 2.

Pavel Socháň: Starobylé zvyky slovenských roľníkov pri poľnej práci

1930

Nákladom Slobodného učenia sedliackeho v Bratislave

Tlačou Slovenskej grafie, Bratislava, Lazaretská číslo 40

Venovanie

Túto prvú väčšiu knižku svoju venujem svojmu slovenskému ľudu, z ktorého som pošiel, medzi ktorým som žil a ktorý som si tak vrele zamiloval. Jemu som i celý život svoj posvätil, aby som zvečnil jeho tradičné zvyky a mravy i aby som vyjadril jeho jemný cit, opísal jeho dobrú povahu a vyobrazil jeho poctivú dušu, a tak vyniesol na svetlo širokej verejnosti dľa možnosti všetko, čo jeho obratné ruky a prírodou štedre nadaný duch vytvorily, v čom sa mu sotvá ktorý národ vyrovná.

Pôvodca

Predslovo

Cieľom tohoto spisu nie je poučovať o hospodárstve, lebo na to je odborná literatúra hospodárska, ale jeho úlohou je: zvečniť rozličné zvyky, piesne, porekadlá a príslovia, pranostické pravidlá, povery a čary, aké sa medzi roľníckym ľudom v jeho hospodárskom živote od starodávna po otcoch našich dedične prechovávaly a pestovaly s pokolenia na pokolenie a podnes ešte mnohé zachovávajú.

Materiál, ktorý sosbieraný tu podávam, je iste neúplný, ba len čiastočný z toho, čo ešte v pamäti a v živote ľudu v rozličných krajoch všeličo sa nachodí. Maly by byť tiež opisy iných plodín hospodárskych a s tým spojených zvykov, ako i dobytku, hydine a pastierskom živote. To však môže sa opísať vo sväzku druhom, poťažne v rozšírenom vydaní druhom tohoto spisu, jestli totiž najde dosť odberateľov.

Miestami uviedol som i zvyky a povery z Českých zemí i z iných slovanských krajín na porovnanie so zvykami a poverami slovenskými, s ktorými sú veľmi podobné, ba často i totožné.

Napriek tomu je táto knižka ojedinelá tohoto druhu v literatúre hospodárskej. Z nej poznávame život hospodársky na Slovensku a vycítime dušu slovenského roľníka v minulosti i prítomnosti.

Táto moja práca je teda len akousi ukážkou toho, čo sa má sbierať a ako sa má v tomto smere pokračovať a doplňovať. Ja sbieram materiál ďalej a tešilo by ma, keby som našiel spolupracovníkov, ktorí by posielali mi zvyky svojho kraja.

Slobodné učenie sedliacke v Bratislave má veľkú zásluhu, že umožnilo vydanie tejto knihy. Je to korporácia k tomu najpovolanejšia, aby kniha dostala sa do rúk, ktoré budú vedieť si ju oceniť, vážiť a na jej ďalšom zveľadení pracovať.

V Bratislave, 4. mája 1928

Pavel Socháň

I. Prípravné práce na poli

1. Povážanie (hnojenie)

Roľu treba povážať

Aby roľa niesla žiadúcnu úrodu, musí sa obrobiť: na jar a v jaseni poviezť hnojom (trusom) a zaorať. Slovenské porekadlá o tom hovoria: „Ak rolu nepovezieš, s role neodvezieš“, lebo „Kde sa pováža, tam sa rodí“, len „Kto polia hnojí, dobre stojí“ a „Čo sa do dobrej zeme zaseje, všetko býva dobré“. „Zlá to gazdiná, čo slamu páli“, teda „Hnoj hore komínom vyháňa“. Ktorý gazda svoju roľu nepohnojí, nemá ani z nej osohu. O takej roli sa vraví, že „Tú len vtáčence povážajú“. O chudákovi, čo nemá si čím pohnojiť svoju roľu, hovorí porekadlo: „Pán Boh snehom hnojí pole chudobných ľudí“, ačkoľvek „Sneh dubnový (aprílový) ako mrva pohnojí“, už i „Únor (február) bíly, pole síli“. Preto vždy zostane pravdivé porekadlo: „Hnoja kus, — krajec chleba.“

Pranostika a obyčaje

Pranostika ľudová varuje, že: V piatok nevozia hnoj na roľu, lebo potom búrka bije úrodu v poli.

Na Myjave gazda chystajúc sa na jar po prvý raz zapriahnuť statok do poľnej práce, gazdiná ide do maštale a tam strhne s hlavy volom alebo koňom retiazky, uviaže na ne svoj ručník s hlavy a za tým ručníkom vyvedie ich z maštale a drží ich, kým sú do voza nezapriahnuté.

V Terchovej (v Trenčianskej), keď na jar vezú prvý raz hnoj zo dvora na roľu, zapichnú doň zelený jedlový vrchovec, aby sa siatie zelenalo. — I na Myjave gazda tým cieľom zapichuje do hnoja zelenú vetvičku jedlovú, z nej si podperí aj klobúk a koňom zastrčí za ohlávku (kantár) i na postroj (šíre), alebo volom na jarmo. — V Orave zapichujú do hnoja, ktorý po prvý raz vezú na roľu žíhľavu, aby úroda bola taká plodná ako tá žíhľava. — Aby zbožie bolo dobré, nevoz hnoj na roľu v piatok ani v sobotu! — S každým vedrom (okovom) hnojnice vyteká pol zlatky do blata ulice (Bošáca).

Ešte porekadlá

Hospodárovi a lekárovi nesmie sa nič hnusiť.

Nehodno je hnoj z jednej dediny do druhej prevážať.

Vápno činí otcov bohatými, ale synov chudobnými. (Snáď že toto hnojivo zem razom ku vydaniu veľkej sily napruží.)

Čo naši predkovia nerobili, ani my to robiť nebudeme. (Hovoria zaostalci proti novotám.)

Keď muž ženu ubije, to akoby gazda zem poviezol.

Si ty chlap — hnoj voziť!

2. Orba (oračka)

Vyrábanie rolí z lesa u Slovanov

Starí Slovania boli roľníckym národom už v pradobe. Hospodárili na stepách ruských, ale množiac sa usádzali sa v Polesí na lesnej púšti v strednom Rusku. Tam svoje role vyrábali si z lesa — ohňom. Jestli so pňa stromu olúpa sa kôra, strom vyschne. Vyschlé stromy na jar vypálili a na tom mieste potom zem orali. Rimania neznali tohoto spôsobu vyrábania zeme, ustúpili pred lesy Korsiky. Ani u Germánov toho nebolo, naučili sa tomu od polabských Slovanov a prenikal ďalej na západ Európy. V stredoveku potom už všade pálili lesy. Tak hospodárili Francúzi ešte v XII. storočí.

Orať zem, z lesa vyrobenú, bolo, rozumie sa, o veľa ťažšie, než sypkú na stepu. Tu by sa pluh polámal, preto bola tu potrebná socha. Slovania znali súčasne pluh i sochu.

Raž (žito) sa nekosilo ani nežalo, lebo toho ešte nebolo treba. Klasy len strhávali. Nakoľko potrebovali slamu na strechy a na úle, natrhali si hrsťou a pozostalú na koreni slamu pálili, ako to ukazuje i názov úhor = uhorená, ohorená zem. Dnes úhor, úhorom ležiaca zem znamená odpočívajúcu zoranú zem, roľu. Česi zovú takú zem úlehla i príloh, Slováci ju volajú úlohom (nom. úloh) v (jednom úlohu), ale i prielohom (nom. prieloh). Rozdiel je, že pod „úhorom“ rozumie sa roľa, odpočívajúca jeden rok, kdežto pod „prielohom“ pustú nezasiatu viac rokov odpočívajúcu i zanedbanú roľu. Úhoriť znamená teda úhorom alebo prielohom ležiacu zem orať. Prieloh rozoráva sa do skladu a keď sa druhý raz orie, to sa odvracia. Prielohom ležiaca zem zovie sa i ladom (nem. die Lehde), od toho potom sa povie o prieložnej zemi, že leží ladom.

Pluh

Pluh složený je zo dvoch hlavných čiastok: z pluha a koliesok. Na pluhu je hriadeľ (Turiec, hrídel — Bratisl., hradzel — Zemplín), na ktorom s patkou (Bratisl.) pripojený je oplaz (Bratisl., Turiec, plaz — Bošáca) so železnou doskou, orným železom, pripiatym šróbkou na spustenie dosky, zvanej stlpice (Bratisl.). Na orné železo pripevnený je lemeš (Turice, Liptov, Nitra, Zemplín, radlica — Bratisl.) oproti lemešu je čriezlo (Turiec, čeriezlo — Trstená, čerislo — Zemplín). K hriadlu nadstavené sú i dve nohy (Turiec, rúčky — Zemplín, klače — Orava, Bratisl., kleče — Nitra) s krivicou, krojidlo a kluče (kluč — Zemplin, formánek — Bratisl.)

Pluh vezie sa na pole a prenáša sa pri oraní s miesta na miesto pomocou vlačušiek (Liptov, svlačuhy — Turiec, svlačušky — Bratisl., vlaky — Zemplín). Teraz má však na to dve plužné kolieska (Turiec, kolečka — Bratisl., koliata — Trenčín, kolčetá — Zemplín) s ojíčkom (rúdkom — Bratisl., ojcom — Turiec) ktoré je na hriadlí prikapčané háčkom (Zemplín, hákom — Bratisl.) a závlačkou (Bratisl.) Medzi oskou a hlavičkou plužných koliesok v prostriedku je zavesená železná obruč (nahanačka — Bratislava), do ktorej hriadeľ sa stokne a zachytí svorníčkom (v Turci húžva) do dier, na ňom tým cieľom navrtaných, aby sa docielilo voľné pohybovanie sa pluha. — Kolieska točia sa na oske. — Ku pluhu patrí ešte styk (Orava, Turiec, otka — Bratisl.), ktorým oškrabuje oráč zemou zalepený lemeš. — Doposial ešte zachovaly sa pluhy čisto drevené. — Miesto koliesok užívaly sa krpele i krpadlá zvané.

Brána a válok

Role sa rovnajú, bránia (vláčia) železnými bránami. Brána má 6 — 8 lát (odbránky — Bošáca, hradky — Hor. Orava), ktoré sú dvoma doštičkami, lopatkami (láncok — Orava) v dlabách vopchatými spojené. V podbránkach zapravené je 30 dlhých železných klincov (zuby — Bošáca, bránky — Orava). — Prv bývalý brány len čisto drevené. Na rovnanie (bránenie) pola a lúk užíva sa i smyk. Driev bolo dva metre dlhé porisko, na ktorom boly poprivazované haluzy, tŕňa, spletené pri porisku ako prútie na plote.

Po zbránení pole sa valkuje (guľa) válcom, aby potom pri podkášaní zbožia neboly hrudy. Na válku je rám, oje a ramená.

Porekadlá

Kde bol úhor, tam sa dobre rodí.

Dieťa z úhora.

Nemá ani zuba do brán.

Veď mne tiež kozy neorú a capy nebránia.

Ide to s ním ako s bránou do hory.

Nemá ani zuba do brán (zlý hospodár).

Kedy treba orať

Na jar je oranie a osev hlavnou prácou poľnou.

Na oračku teší sa každý sedliacky mládenec, preto takému šuhajovi v Súľove je žiaľ, keď musí pred jarou odísť na vojnu:

Ide jar, ide jar, —

idú chlapci orať;

ale ja nepôjdem,

musím maširovať.

Záhony (hony, pole, role) sa najprv poúhoria a potom pod siatie zorajú.

S menom Mateja (24. februára) súvisí počiatok poľných prác našich roľníkov, lebo jarná orba v južných krajoch začína sa v priaznivom roku v ostatných dňoch februára, v stredných krajoch v prvých dňoch marca, v severných krajoch však začína sa jar a teda i orba až v polovici marca, takže na Dolniakoch orba sa už končí, pokým na Horniakoch ešte sa len počína. Ovšem pri nepriaznivej povetrnosti orba sa všade opozdí.

Na samého deň Mateja nezačínajú orať, lebo je to „nešťastný deň“, ačkoľvek „Matej je vesny (jara) nádej“. Ak na Mateja ozve sa vítaný hlas škovránka, vyťahujú gazdovia pluhy, lemeše a čriesla. Je to tiež dobrým znakom, keď na Mateja škovránok pije z koľaje. A roľnícke deti vítajú škovránka s vyvolávaním:

Ori, ori, sedliačik,

ak nebudeš orati,

budeš na rok žobrati!

Za zlý znak pokladajú hospodári pre nastávajúcu orbu, ak by na Mateja mrzlo a na Hromničnú Maru (Očisťovanie P. M., 2. februára) voda na koľajoch bola stála.

Čas príchodu jara prorokujú i podľa doby padania listov so stromov. Ak v jaseni skoro padá so stromov list, prijde skoro zima, ale i driev pominie a bude včasná oračka; ale ak naopak skoro list so stromov opadá, potom sa všetko opozdí.

Porekadlo však hovorí, že: „Na Gregora (12. marca) každý sedliak leňoch, ktorý neorie“. A staré porekadlo české určuje: „Od jedenástej nedele po Kristovom narodení (teda asi od 6 — 12. marca) oraj!“ Preto „V marci už pluh aj zem ryje a zima ešte žije“. Napriek tomu orba prevedie sa v marci, o čom i porekadlo hovorí, „O Gábore (24. marca.) i ostatný sedliak ore“ a iné svedčí, že „Keď v breznu (v marci) sa pluha lapajú, v dubnu (apríli) ho stáť nechávajú“. A „Keď brezen orie, duben odpočíva“, t. j., keď v marci roľník skončí orbu, v apríli už odpočíva, menovite už i preto, že keď v marci bolo pekné počasie, nasleduje v apríli zlá chvíľa. Ak na Gregora medzi oraním v brázdach voda tečie, možno úfať sa dobrému ovsu.

Pranostika a povery s ňou spojené

V Terchovej medzi pašiami Veľkonočného týždňa nechodia po prvý raz orať, lebo to sú vraj nešťastné dni.

Na Myjave tvrdia, že na Veľký piatok nie je dobre zem hýbať (orať), žeby nastala neúroda na poli. To preto, že vtedy pán Kristus odpočíva v zemi.

Na Jozefa (19. marca) ide (už len vraj) vdovicin pluh zo dvora (najposlednejší). Preto porekadlo i hovorí: „Na Jozefa i vdovicin pluh ide orať.“

Pred Ďurom (24. apríla) v Terchovej netlčie sa hrudie na roli, aby búrky nebily úrodu.

Strnisko v auguste kto si preoráva, ten na rok budúci darmo neustáva. Lebo „Jasenné oranie (je ako) polovičné hnojenie“.

V pondelok nedobre začínať prvú oračku, nebude dobrá úroda; preto napospol začínajú orať len v utorok.

Ako treba orať

Dobre a správne orať nie je tak ľahko. O tom nám i porekadlá rozprávajú, že „Nie každý je oráč, čo pluh v ruke drží“. Ku tomu treba zkúsenosti i rozumu, lebo „Ratajov (oráčov) rozum i za pluhom chodí“; i to je pravda, že mnohý „Rataj (len) za pluhom rozum sbiera“. Lebo podľa písaného návodu orať nemožno, veď i porekadlo vraví: „Nedarí sa z písma oráč, ani z knihy kopáč“. Tak je i to isté, že „Komu kniha, tomu kniha; komu pluh, tomu pluh“. Konečne „Každý orie, ako môže“. Nuž „Pane Bože, pomôž tomu, čo nemôže!“ Taký neonakvý oráč vyhovára sa v Liptove na volky ešte i v pesničke:

Orali by moje volky, orali,

keby mali pohoniča z Oravy,

ale majú pohoniča z Mokrenca,

nedoorú moje volky do konca.

Takej obce menom „Mokrenca“ ani nieto; z toho teda vidno, že je to len výhovorka.

Orať sa má hlboko, jestli zem má dávať náležitý úžitok a na to majú Slováci svoje pravidlá v porekadlách: „Oraj brázdu úzku a hlbokú, ak chceš mať vážne snopy na toku (na polohumnici)“ a „Keď je brázda hlboká (to je potom na nej) i slama vysoká“. Z toho nasleduje: „Hlboká brázda — vysoký chlieb“. Preto, keď „Hlboko oráš, hlboko si chleba krájaš“, a „Čím hlbšie orieš, tým hrubší krajec chleba si odkrojíš.“ Nuž a keď je „Ľahká oračka (je potom ľahká sberačka (skľudzeň)“. „A keď ti zem chleba nedá, musíš kupovať hotovú múku v kráme“. Preto o plytkom oraní sa hovorí, že „Orie pod biely chlieb“. Taký nevedomý oráč má teda zo svojej zeme len škodu, no a „Škoda prosí bieleho chleba“. A veru žiadon „Dobrý gazda nežiada si bieleho chleba“ (t. j., aby musel draho v kráme múku alebo chlieb kupovať).

„Čím viacej (častejšie) zem sa prevracia, tým viacej úrody za prácu dáva“. Lebo len jeden raz preorať zem je nedostatočné a sa pomstí. O tom nás porekadlo poučuje: ak len „Jeden raz orieš, (len) jeden raz si ukroj!“ (chleba). „Jedna oračka, jeden chlieb, (ale) dve oračky, dva chleby“. Preto radšej „Tri razy or, tri razy si chlieb odkroj!“ Takže „Koľko oračky, toľko chleba vždycky“. Z dobre zaoranej zeme je hojná úroda, lebo „Vrštek — otec, jamka — mamka“. A z tohoto roľníckeho bohatstva dostáva sa aj iným ľuďom. Preto vravia v Novohrade: „Keby nebolo oráča, nebolo by ani boháča, a ani koláča“. Nespracovaná zem a tobôž nezasiata nenesie temer nijakého úžitku, preto dľa porekadla „Po (takýchto) prielohoch psota chodí do dediny“. A konečne „Keď gazda chce oklamať roľu, desať razí ho ona oklame“.

Ale i od akosti pluha závisí úroda, lebo „Kto akým pluhom orie, tak sa mu i rodí“.

Pilný gazda

Zásadou pilného gazdu je, že „Pracovať musí najmä oráč“ a „Kto orie, v nádeji orať má“. O takomto usilovnom gazdovi, ktorému — prirodzene — úroda, keď mu ju pán Boh zavaroval od škody, sa vydarila, hovorí sa v porekadle: „Na pipiške oral, na vrabcovi bránil“. A v hornom Malacskom okrese majú na to i pesničku:

Na vrabcoch oral,

na trpílkach (pipiškách) mlácil.

Trpílka skapala,

už sem dosedlačil.

Ktorý gazda orie trojkou, totiž párom volov a napredku koňom, hovorí sa, že „Orie na nebožiec“. Tiež hovorí sa, že „Mráz je najlepší oráč“. Nuž ale „Komu sa nelení, tomu sa zelení“. A chudobný človek „Oral by, ale nemá načom“. A to je už posledný gazda, čo orie na kravách, lebo „Kto na kravách orie, ten nech vodu dojí!“ — Pravda takému ťažko gazdovať a pracovať čo „Nemá ani na piaď vlastnej zeme“.

Lenivý gazda

O lenivom gazdovi, ktorému sa nechce orať, hovoria, že „Sberá sa ako kňaz orať“. Taký obyčajne vyhovára sa na nepohodu, čo i porekadlo zvečnilo: „Leňoch neorie pre zimu“. A keď i orie, to „Ore, akoby sa mu nechcelo“. A keď konečne dá sa i do oračky, to nepritláča pluh, zorie len tak ledabilo a chce do toho hneď i siať; preto porekadlo na takého babráka volá: „Zorte úhor a nesejte do tŕnia!“ Takému oráčovi sa potom porekadlo posmieva, že tam „Orie sa s volom i s oslom“. — „Akým pluhom ore, za takým sa mu rodí“. Preto „Gozdovstvo mu ide dolu vodou“, ten skutočne „Gazduje čertovi na budzogáň“.

Poludienok

Na jar v Orave (v Lokci) keď oráč na poli ťažkú prácu koná, nosia mu z domu do poľa na obed „poludienok“. Vynesie mu ho pekne vyobliekaná jeho žena, alebo dcéra, alebo dievka (služka) v kotarici (košíku) na chrbte v bielom obrúsku. V ňom uložené je: hrnček mlieka, švábka (zemiaky), omastené halušky, kapusta, v nej sviňské rebrá, ktoré zaváňajú široko-ďaleko. Po obede si gazda, keď je pekný čas, ľahne na kožuch a si pospí; ale keď je čas zlý, studený, to nasbiera si suchého dreva (borovice) a nakladie si na medzi ohníka, pri ktorom sa zohrieva i deti, ktoré mu poháňajú voľky.

Zvyky a povery na jar s prvou oračkou

V Lopašove keď na jar prvý raz vyvádza sa lichva do oračky, natrú ju surovým vajcom, toto položia potom pod prah stajne, aby ho lichva prekročila a pokropia lichvu svätenou vodou. To vajce darujú žobrákovi. To všetko preto, aby lichva bola vždycky okrúhla, ako to vajce, i aby sa jej nič zlého neprihodilo. Každé ráno gazda alebo paholok prv, než by sa pohol s lichvou do roboty, spraví kríž pred lichvou.

Na Brezovej kto na jar ide prvý raz orať, načrie do drevenej nádoby vody na brode potoka, namočí do nej na noc nevarené vajce a potom ráno hladí týmto vajcom po chrbtoch kone alebo voly do pluhu zapriahnuté, nehovoriac pritom ani slova. Potom vodu vyleje pred statok, kade má kráčať a prejsť pluhom, vajce však dá žobrákovi alebo cigáňovi pre šťastie.

V Turci keď ide gazda na jar prvý raz orať, ostane so záprahom pred kuchyňou stáť a zaplieska bičom. Gazdiná už má pre neho na stole pripravenú škvareninu (praženicu), chlieb a soľ. Rataj (oráč) ide si zajesť. Ak by mu nechutnalo, — bude obilie „nezdarené“. Medzitým gazdiná popohládza voly slepačím vajcom, aby volky boli hľadké. Nato rataj tiahne orať.

V Terchovej keď idú prvý raz orať, dávajú koňom za úzdu a oráčovi za klobúk zelenú čečinu, aby siatie sa zelenalo a bolo zdravé. — Prijdúc gazda na roľu, prvou lemešom vyoranou zemou trie volom šije, aby sa im jarma nerozpadaly; inde preto, aby volom od jarma šije neochrastavely.

V Čechách sedliak, keď ide po prvý raz s vozom na roľu, položí na ňu vajce a krajec chleba, aby roľa doniesla hojnú úrodu.

Kto s jara vidí prvý raz pluh orať, potrasie na sebe šatami, aby vraj všetky blchy z nich presťahovaly sa do oráča.

Keď priadky na jar uvidia prvého oráča v poli, vtedy už výndu z izieb s kúdelou i na dvor a tu pradú, dovtedy ale nikdy; a to preto, aby sa im urodil dlhý ľan.

Keď na jar po prvom oraní gazda prijde domov, poleje ho niektorá žena z domu do tvári vodou z hrnčeka, aby bola roľa požehnaná. — Inde ženy a dievky oblievajú ho vodou, aby dážď nechybel v lete a teda, aby „suchota nezavadila“.

V Čechách, keď sluhovia na jaro po prvý raz idú na pole s vozom, strežú na nich na zpiatočnej ceste dievky a polejú ich vodou, aby v lete na poli nespali. To samé však dostane sa i dievkam od sluhov, keď dievky idú po prvý raz na trávu.

Zvyky a povery na Štedrý večer

V Gemeri na Štedrý večer na zmrkaní v gazdovských domoch posnášajú si do izby: črieslo, lemeš, motyku, rýl a druhé nástroje do orby a obrábania zeme a pokladú ich pod zastretý stôl, aby tam nepohnute odpočívaly do tretieho rána; ba niekde odnášajú ich odtiaľ len v deň Nového roku.

V Solčanoch (v Nitrianskej) gazda s paholkom donesú črieslo a lemeš z pluha a provaz (povraz), ktorým priťahujú pavúzy (žrď na sennom voze). Črieslo s lemešom uloží pod stôl a provazom obviaže všetky štyri nohy stola. Všelijaké hospodárske veci a nástroje kladú na Štedrý večer preto, aby všetko živé a mŕtve bolo účastné Vianoc, a aby sa gazdovstvo vždy pohromade držalo.

Piesne o oračke

V Záriečí šuhaj už popredku pozýva svoju milú, aby ho pri prvej oračke prišla navštíviť do poľa:

Kej pojdzem orac

do širého pola

pridz sa na mňa podzívac

frajjerečka moja!

V liptovskej Revúcej o mladom oráčovi pieseň vraví:

Orie šuhaj orie

to revúcke pole

jeho žlté vlásky

vetrík preduchuje.

Ale v Bratislavskej i dievky orajú:

Pod javorem pod zeleným

ore dzífča s volkom jedným,

ore, ore preoráva,

maci na nu povoláva.

V Bratislavskej šuhaj nedá sa zvábiť svojej milej, ktorá ho volá ku sebe, lebo má pred sebou povinnosť: kone napásť a úhor si zorať:

Nemóžem, milá,

nemóžem iciť,

mosím do rána

kone napasciť;

kone napasciť

aj úhor zorať

neni to, milá

možno vykonať.

Ale v Liptove šuhaj, keď sa konečne vybral orať, hneď po prvej brázde nechal robotu stáť a zavolal si na milú:

Štyri kone na dvore

žiaden na nich neore;

išiel orať Janíček

pod zelený hajiček.

Prvú brázdu vyorau,

na milú si zavolau.

Iný šuhaj hneď si vezme sebou svoju milú:

Keď ja pôjdem orati na dolinu

veznem si ja poháňať moju milú,

jak tam milenky nebude,

kto mne poháňati bude?

Zavrtím si koníčky, pôjdem domov.

V Bratislavskej šuhaj už ani neorie, len sa s dievčaťom schodí:

Neorem, nesejem

samo sa mi rodí,

našel sem si dífča,

samé za mnú chodzí.

Ale v Bratislavskej dievča zelinou počarilo mládencovi, aby sa on do nej zamiloval a za ňou chodil:

Na bielej hore,

sedliaček ore,

vyoráva zelinečku,

daj mi hu, Bože!

Zelinka malá,

kebych ca znala,

veru bych švárnym chlapcom

čarovac dala.

Nie tak každému

jako jednému

veru by som čarovala

ze sta jednému.

Inému šuhajovi v Bratislavskej rodičia i dohovárajú, aby neschádzal sa s frajerkou, keď má v poli robotu:

A ty máš robotu

oračku, kopačku,

nemóžeš milovať

do dňa frajerečku.

No v Šáriši šuhaj nechal volky samé orať a on pošiel za dievčaťom:

Orali volečky,

polamali jarmo;

nachodzil še suhaj

ku divčatku darmo.

V Tisovci zdedil syn po rodičoch zanedbanú zem:

Zostala mi rola nezoraná

po mojích rodičoch zanedbaná

začal som ju orať, ale málo,

bo sa mi koliesko dolámalo,

keď sa mi zlámalo, dám si spraviť

žeby som sa mohol ženy zbaviť.

O lenivom gazdovi v Zarieči vyspevujú:

Čia je to rolička nezoraná?

Mojeho tacička zanedzbaná.

Kej si hu zanedzbal, nech si ore,

nech si len kolečka nedoláme.

Kej si hich poláme, dá si spravic.

„Kebych sa ca, syn môj mohel zbavic!“

A o inom spievajú:

Ach, sedlače, sedlače,

kone máce, neoráce.

Ale v Záriečí majú i usilovných mládencov — oráčov, ktorý skončiac robotu vyzvedajú sa svojich mileniek:

Čis’ mňa ty vidzela,

čo som v poli oral?

„Vidzela, počula,

čos’ na volky volal.“

V Súľove dievčence chodia i vypomáhať svojim milým pri oračke:

Na panskej roli.

Hej, a tam orú

páni mládenci,

pohánajú hím

dievky pod venci.

Zlomelo sa hím

pluhové kolo.

Spravže ho, milý,

frajer uprimný,

pre Boha prosím.

V Záriečí podobne spievajú:

Na panskej roli

orú mládenci,

poháňajú him

dzievky pod venci.

Zlomela sa him

pluhova deska,

pribíjala hu

panenka herská.

Utrhla sa him

dubová húžev,

dávno som, dzievča

za tebú túžel.

Ale v Nitrianskej nie je šuhaj spokojný so svojou pomocníčkou:

Hej, poslali ma orať,

nedali mi biča,

poslali mi dievča

miesto pohoniča.

Hej, strela ti v materi,

ako to poháňaš?

hej, keď mi moje volky

von z brázdy vyháňaš!

V Bošáci dievča teší sa na svojho milého, až prijde z oračky domov:

Svätý Juríčko,

otvor políčko,

dze môj milý pôjdze orať

zajtra ráničko.

Prišél z oráňa,

sadel podla mňa:

„Pôjdeš ty, moja milá,

pôjdeš-li za mňa?“

Pesničky o poli

Pole moje, pole,

jaj, nič sa nezelenieš,

moje bledô líčko,

jaj, nič sa nečervenieš.

V Nitrianskej však šuhaj postretol v poli pekné červené dievča:

Keď som išiel do tej Nitry

cez to pole zelenô,

stretol som tam švarné dievča

peknô, bielo, červenô.

I v dolnom Liptove stretol šuhaj švárne dievča v poli:

Keď som išiou šírym polom

cez hájiček zelený,

stretnú som tam švárne diouča

pod venčekom zeleným.

Každý si chváli svoje úrodné pole:

To Linčanské pole

jak by guľu gúlil.

To Trnavské pole,

jako peniaz rovné.

Pole moje pole

všetko jedna roveň (Liptov).

To záriečske pole

okrúhle kolečko.

Ešte porekadlá

Nosom orať. (Padnúť tvárou na zem.)

Môžeš s ním orať. — Môžeš na ňom orať. (Je mäkký, dobrý človek.)

Chodí po starej brázde.

Zájdime na druhú brázdu! (Obráťme reč na inšie.)

Oreš nepravosť, budeš ju i žať.

S tebou tiež na úvrate nedôjde.

Vtáka po perí a gazdu po pluhu poznávame. (Spiš).

Čo som ja pluh ťahav, keď mi nadávaš? (Spiš).

Bodaj tia vykrútivo na pvužných (plužných) kolieskach (Vážec).

Nedaj bože z rataja išpána!

Má tá hodný lemeš!

Neskáč mi tým lemešom do reči!

Čo toľkýto lemeš vyplazíš!

Ten si nedá odorať.

Sviňa je prvý oráč.

Čím je tažšia oračka, tým bude i klas ťažší.

Breh orať. (Daromná práca.)

Chodí po starej brázde. (Nechce sa napraviť.)

Gazda bez válca, je sekera bez poriska.

Hádanky

Mám takého kohútika, čo pod zemou kikirika — hrkúta. Čo je to? (Pluh.)

S akým pluhom orali najprv? (S novým).

Keď ide do poľa,

má rohy do dvora,

a keď ide s poľa,

má rohy do poľa.

Čo je to? — (Pluh.)

Staré statuta o oračke

Zaujímavé je poznať, aké ustanovenia (statuta) urbárske vydala stolica Turčianska r. 1795.

W poriadku straniwa oračky ustanowene jestiť:

Aby sedliak cez jeden deň, pod pol piata korca, a nebožto tri merice zeme orácej, jednu oračku s druhou počítajúc zorať powinný bol. Jestliby ale takú i za dwa dni, pre schránenie svojho statku konať chcel, to sa na jeho wôli zanecháwa.

O tom, ako sa majú založené zeme a lúky wymieňať

Ustanowenie roku 1609 opäť sa obnowuje (t. j. r. 1795), aby w prípade, že w záložnom liste wymienený termín a čas zretedlne nebol wyložený, orácie zeme, prichodiace pod jarnú oračku wymieňaly sa nie pozdejšie ako w čas Fassiangow; pod ozíminu však padajúce, okolo Turíc, prw než sa pokladú a powozia prielohy. Awšak ponechávajú sa w platnosti skrze zemänov učinené, alebo učiniť sa majúce kontrakty a uzáwierky. — Z tejto príležitosti i to sa uzawiera, že zasiatie pohánky má sa do počtu jednoročného povezenia zeme počítať.

Hypotekárne zaťažené. Má zeme zaťažené — hypotekárne zaťažené (Viglašská Huta).

3. Sejba

Kedy je sejba

Keď bola roľa pohnojená, pooraná a náležite pripravená, prikročuje sa k sejbe (siatba, siatie, osenie, osev), ktorá je dvojaká: v jaseni po svezení zbožia (po skľudzni) na oziminu: žita (raže) a pšenice; na jar na jariny: jarca (jačmeňa), ovsa, prosa (pšena) a pohánky.

Povetrnostné pomery Slovenska sú veľmi rozdielne. V hornatých, vrchovatých krajoch severného Slovenska je ďaleko chladnejšie ako na rovinách južných krajov. Dľa toho i poľné práce a dozrievanie úrody začína sa na juhu o mesiac i viac včaššie, ako na severe. Už medzi Liptovom a Turcom je značný rozdiel.

Jariny. Dľa štátnej štatistiky z roku 1927, v ktorom bola povetrnosť normálna a teda i jej dáta možno brať priemerne, započala sa v najjužnejších krajoch našej republiky sejba jariny od 10. marca a trvala do 31. marca, poťažne do 20. apríla. V stredných krajoch započala sa 20. marca a trvala do 15. apríla, poťažne do 1. mája. V severných započala sa 1. apríla a trvala do 30. apríla, poťažne do 15. mája. Dľa toho na Slovensku keď sejba jarín započala sa 10. marca, končil osev až v polovici mája.

Pranostika ľudová o sejbe jarín

Čujme, čo o tom hovorí:

V marci jestli je priaznivá povetrnosť, seje sa ovos, vikva, hrach, jarec žito a pšenica.

Na Gregora (12. III.) má sa už siať.

Na Zvestovanie Panny Márie (25. III.) má sa všetko zasiať.

Na Matky Boží má sa siať zboží.

Na deň Zvestovania P. M. dážď, rodí sa raž.

V apríli seje sa repa, jačmeň a sedia sa zemiaky; vysievajú sa ďateliniská.

Nedočkavý Záriečan si spieva:

Jary, Bože, jary,

aby ludzia siali,

aby povedali:

„Sasa, býčko plavý,“

Sejba v pesničke

Nasiau som žitka,

nebudem ho žať,

milovau som dievča,

nebudem ho brať.

„Len si ty, šuhaj,

žitko sožni,

len si ty, šuhaj,

dievča vezmi.

Len si ty, šuhaj,

žitko vymláť,

lenže mne, šuhaj,

siata navráť.“

Iná pieseň priamo varuje šuhaja, aby si dievča nebral

Zasial som žitko,

nebudem ho žať,

miloval som dievča,

nebudem ho mať.

Kto si dievča vezme,

nech si žitko sožne,

nech si ho aj mláti,

nech sa mu len

siaťa domov vráti.

Poučenie ako sa má siať:

Zasial som žitko,

zišiel mi ovos,

Dobre si, gazda,

zemičku povoz,

Dva razy povoz,

tretí raz uhor,

potom si zasej

pšeničku v uhor.

I Záriečania poučujú:

Ej, oráč, oráč, nedobre seješ,

zasial si žítko, zišiel ti oves.

Zasial si oves, zíšla pšenička.

(Čože je lepšie, ako ženička?)

Koniec ukážky