Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slovenské ľudové rozprávky I.

Samuel Czambel

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Miriama Mládková, Viera Studeničová, Lenka Konečná, Zuzana Babjaková, Daniela Kubíková, Nina Dvorská, Pavol Tóth, Lenka Zelenáková, Erika Majtánová, Ina Chalupková, Alena Kopányiová, Tomáš Vlček, Lucia Trnková, Jozef Vrábeľ, Dorota Feketeová, Bohumil Kosa, Alžbeta Malovcová, Vladimír Fedák, Ján Gula, Katarína Bendíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-28-2

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Samuel Czambel

Samuel Czambel (* 1856 - † 1909 )

- právnik, filológ, prekladateľ, úradník. Dal vedecký podklad spisovnému jazyku a slovenským jazykovým dejinám. Vedeckým bádaním, ktorého výsledkom boli jeho jazykovedné práce, sa pričinil o ustálenie pravopisnej normy spisovnej slovenčiny. Bol tiež autorom básní, besedníc a humoresiek, národno-politickej publicistiky. Zbieral nárečové materiály, medzi nimi ľudovú prózu, a najmä rozprávky, ktoré vyšli posmrtne vo viacerých edíciách.

Pôvodná publikácia

Samuel Czambel. Slovenské ľudové rozprávky. SVKL. Bratislava 1959. 395 s. Jozef Minárik zostavil výber a napísal štúdiu. Marianna Prídavková pripravila edične a napísala poznámky. Dr. Ondrej Mrlian rediguje. Dr. Jozef Felix redakčne pripravil tento zväzok. Zlata. Dônčová korigovala. . Zlata Maderová, technická redaktorka. .

Bibliografické poznámky

Slovenské ľudové rozprávky zo zbierok Sama Czambla.

Vyšlo v Slovenskom vydavateľstve krásnej literatúry ako 52. zväzok Hviezdoslavovej knižnice, ktorú rediguje dr. Ondrej Mrlian spolu s Hviezdoslavovou spoločnosťou.

*

Slovenské ľudové rozprávky, ktoré na rozhraní 19. a 20. stor. zozbieral S. Czambel, boli dosiaľ prístupné len pre odborníkov. Rozprávky, zapísané vo východoslovenskom nárečí, vydal sám zberateľ ako textovú prílohu vo svojom jazykovednom diele Slovenská reč a jej miesto v rodine slovanských jazykov, Martin 1906 (§ 115 — § 237 na str. 209 — 476). Niekoľko z nich (8) literárne preštylizoval Jozef Horák a pripojil ich k svojmu vydaniu Prostonárodných slovenských povestí Augusta Horislava Škultétyho a Pavla Dobšinského (IV. zväzok, Martin 1948, 147 — 215). Z pôvodného rukopisu je známych len niekoľko textov (5) v Czamblovej pozostalosti v archíve Národného múzea v Martine. Czamblove rozprávky, zapísané v stredoslovenskom nárečí, uverejnil temer všetky v pôvodnej nárečovej podobe podľa Czamblových rukopisov Jiří Polívka v päťzväzkovom diele Súpis slovenských rozprávok, Martin, I, 1923; II, 1924; III, 1927; IV, 1930; V, 1931. Náš výber sa opiera o Czamblovo vydanie a o celú rukopisnú pozostalosť, ktorej väčšinu (115 rozprávok) opatruje Literárny archív Matice slovenskej v Martine. Niekoľko rozprávok (8), ktoré nepoznal Polívka, je v archíve Národného múzea. Polívkovo vydanie, v ktorom na niekoľkých miestach ide o nesprávne čítanie rukopisu, sme použili ako kontrolný text.

Výber z rozprávok zozbieraných Czamblom sprístupňujeme v čitateľskom vydaní. Preto sme nárečové texty prepísali do dnešnej spisovnej normy, pričom sme ponechali všetky štylistické znaky rozprávkového, a pokiaľ bolo možné, aj ľudového hovorového jazyka. Väčších zásahov do textu, i to zväčša len vo východoslovenských rozprávkach, bolo málo. Opravovali sme len zrejmé vecné a myšlienkové omyly a štylistické nezrovnalosti, ktorých sa dopustili rozprávači. Tieto ojedinelé zásahy do textu uvádzame v poznámkach, v ktorých sú aj údaje o rozprávačoch, o rozprávkach (Czamblovo vydanie v Slovenskej reči označujeme: Czambel §, strany; Polívkovo vydanie Czamblových zápisov: Polívka, zväzok, strany) a prípadné vecné vysvetlivky. Prirodzene, názvy rozprávok — okrem rozprávok Tri priadky, Psota a Hvezdár, doktor hodinár na dedine — sme utvorili sami. Pri vymenovaní textových úprav sa obmedzíme len na tie najpodstatnejšie.

V pôvodnej podobe nechávame archaický vok. typu kráľu, mužu, husáre, ženo popri kráľ, muž, husár, žena a inštr. mužských podstatných mien typu za braty, za mládenci, koláči popri za bratmi, za mládencami. Pri ženských podstatných menách sme však inštr. upravovali, napr. so sani > so saňami. Pre emocionálnejšie zafarbenie nechávame prisvojovacie zámená typu tvoj, napr. musíš nás do tvojej záhrady pochovať, podobne prisvojovacie väzby typu za tvojho dieťatino zdravie a iné staršie väzby, napr. vejmeno, pošla ťarchavá ap. Nechávame aj onikanie, tvary sponového slovesa jest, nejest v sg. i pl. a formy nárečového slovesa tájsť. Nemeníme ani príslovky typické pre hovorový štýl a pripúšťané spisovnou normou, napr. dnuka, dneska, vonka, tuná, tadnu, naostatku, kus, just, akurát, a z toho istého dôvodu aj niektoré spojky, napr. kremä; spojkové dvojice, obvyklé v hovorom štýle, napr. že ako, že prečo, meníme podľa úprav vydavateľstva na ako, prečo ap. V lexike nechávame nárečové slová, ktoré pôsobia v kontexte expresívne alebo sú využité synonymicky, napr. vlastné mená: Macej, Slncokráľ (popri Slnkokráľ), Luciper, Nikdzevaroš, názvy jedál: papcún, vakarovík, opresok, tvary slova princezná (princeza, princezka, princka), bľacha (zámka), násilky (nasilu), opomenúť sa (ohlásiť sa) a i. Z rovnakých dôvodov, no aj z dôvodov všeobecného územného rozšírenia nemeníme ani cudzie slová udomácnené v nárečovom a hovorovom štýle, z ktorých najčastejšie sú: regiment, persóna, špacírka, fruštik, próba, flinta, štangľa, luft, kelner, gver, cušpajz, choseň, študírovať, koštovať, vartovať, štrikovať, došikovať, meldovať, richtovať, špásovať, šusterský ap. Napokon tvary fruštik, frištik, frištuk zjednocujeme na fruštik, podobne gang, gánk na gánok, luft, lucht na luft ap.

Podľa dnešnej spisovnej normy upravujeme pravopisné odchýlky, interpunkciu, členenie textu do odsekov a hláskoslovné nárečové zvláštnosti, napr. ač > až, ništ > nič, nakrátce > nakrátko. Väčšiu úpravu v hláskosloví si vyžiadali zrejme východoslovenské texty, odlišnejšie od spisovnej normy ako stredoslovenské texty, napr. kdze > kde, bulo > bolo, cali > celý, išol > išiel. V skloňovaní upravujeme gen. a akuz. sg. typu toho stroma na spisovný tvar ten strom. Prídavné mená typu peknô meníme na pekné. Východoslovenské zámeno ten, ta, to, toten (tot), tota, toto upravujeme podľa spisovnej normy na ten, tá, to, resp. tento, táto, toto, podobne všade rozšírené zámeno typu jaký na aký. Archaickú formu pomocného slovesa v 3. osobe pl. sa upravujeme na sú, podmieňovací slovesný tvar bych na by. Nárečové tvary prísloviek, ktoré podstatne narúšajú spisovnú normu, upravujeme, napr. naspak > naspäť, sťato > stadeto, friško > rýchlo, furt > ustavične, chochli > klokotom ap.; jak, jako upravujeme na ak, ako (ak v časovom význame na ako). Predložku s v inštr. odstraňujeme podľa dnešného úzu, napr. šľahol ho s tým prútom > šľahol ho tým prútom, a naopak, v iných prípadoch ju dopĺňame, napr. veľkou radosťou > s veľkou radosťou. Nárečové predložkové väzby, ktoré majú v spisovnom jazyku iný význam, prispôsobujeme spisovnej norme, napr. o čo prišiel > po čo prišiel, na bráne > v bráne, preň > poň, do domu > domov, ap. Tak isto upravujeme spojky, najmä v textoch východoslovenského nárečia, napr. ta > tak, a, nuž, ale alebo i > i (najmä vo význame aj), a ap. V lexike cudzie slová, ktoré sú územne málo rozšírené alebo ktoré sa pociťujú ako vulgarizmy, upravujeme. Takýmito výrazmi sa hemžia najmä východoslovenské texty. Najčastejšie sa vyskytujú tieto slová: burk > zámok, varoš > mesto, valal > dedina, grati > šaty, kalap > klobúk, harnaď, hadnaď > zbojnícky kapitán, lanc, lancuch, lancuški > reťaz, retiazky, inaš > sluha, šif > loď, kávéház, kávéhauz > kaviareň, kavehauznik > kaviarník, trakterňa, traktirňa, traktira > hostinec, trakternik > hostinský, trakta > hostina, parsún, parsúň > podoba, glieda, glejd, glejt > šík, kišasoňa, kišasonka > slečna, slečinka, folti, falatok > kusy, kúsok, šlosiar > zámočník, štróf > trest, rimski > rýnsky, kerta > záhrada, urlab > dovolenka, kapura > brána, plac > miesto, vimentovac > vyslobodiť, zvodlovať > vyzradiť, štrofac > trestať a i. Ostatné cudzie slová, ktoré nahrádzame spisovnými, sa vyskytujú ojedinele: bart > sekera, batar > koč, bešlajdigung a frgáterunk > rýchly nástup, birtok > majetok, bokolov > súdok, borravaló > prepitné, botoš > kapec, burgar > konšel, cimra > izba, črajcha > čiara, dada > varovkyňa, danšif > paroloď, feršlog > súsek, fiam > môj synu, firer > veliteľ, fošter > horár, fujtáš > náboj, gargaľa > krhla, gvalt > násilie, hantuch > šatka, hašpeľ > kolovrátok, help > porisko, hernadle > ihlice, hofdáma > dvorná dáma, inzula > ostrov, kabel > vedro, kiflik > rožtek, kigľa > sukňa, kisňa > debna, leňunk > žold, míneš > črieda, oriaš > obor, padláš > povala, pagňét > bajonet, pajtáš > kamarát, rabkapitan > zbojnícky kapitán, rätop > hrniec, ristung > výzbroj, sabol > krajčír, sulak > stĺp, šoudar > šunka, šparga > motúz, šporne > ostrohy, štok > poschodie, štrejchnuc > čiarknuť, šus > strela, švajlena > ševkyňa, tist > dôstojník, tou, tov > rybník, urfi > mladý pán, vachkomandant > veliteľ stráže, varga > gamba, varštak > dielňa, zajda > batoh, avandžirovac > postupovať, biztatovac > ubezpečovať, konfuzovat > zúfať, pošatovac > prejsť, pucovať > čistiť, ranžirovac > zoradiť sa, rozflancovac > otvoriť, štrajcac > dohadovať sa, talovac > deliť, vyrajzovac > vykresliť, zaflancovac > zatvoriť, foštrovski > horársky, kalapošski > klobučnícky, segéň, segiň > úbohý, sabolski > krajčírsky, somorni > smutný, štrofani > trestaný, friško > rýchlo, furt > ustavične ap. Pomerne najmenej sme zasahovali do syntaxe. V niektorých prípadoch, najmä vo východoslovenských textoch, upravujeme veľmi neprirodzený slovosled (ide najmä o nezvyčajné umiestenie zvratných a osobných zámen), napr. Išče jomu śe večar calkom ńevidzeu > ešte sa mu večer celkom nevidel, jak Janko ho vidzeu > ako ho Janko videl. Vo východoslovenských textoch napokon vkladáme do predikátu sponu, napr. ja tu tebe veľo roki čekala > ja som ťa tu veľa rokov čakala, co ti śe naučel > čo ty si sa naučil, vi mojho brata dzeci > vy ste môjho brata deti, ešče daleko tote princezi > ešte ďaleko sú tie princezy ap.

Traja bratia a tri princezy[1]

Bol jeden pán, mal troch synov a dal ich učiť za plebánov.[2] To sa im teda nepáčilo. Tak povedali svojmu otcovi:

„Plebánstvo sa nám nepáči, apo. My sa pôjdeme inakšie remeslo učiť.“

„Tak, moji synovia, i ja pôjdem s vami. Odnesiem vás na koči.“

Tak išli zo dva dni, otec so synmi. A potom synovia otcovi vravia:

„Apo, vráťte vy sa domov, bo my sa nebudeme učiť, pokiaľ vy s nami budete!“

Tak teda tí traja bratia vzali sa a pošli do lesa. Bol tam v lese jeden veľký buk a od toho buka boli tri cesty. Tak potom oni traja si vraveli:

„My sa nemôžeme všetci traja vedno učiť!“

„Tak potom,“ povedal najstarší, „musíme sa rozísť, bo sa nenaučíme nič vedno.“

A potom mladší povedal:

„Bratia moji ľúbi, urobme próbu! Zarežeme do tohto stromu, a keď voda z neho pôjde, tak sa naučíme dačo!“

A potom zarezali nožíkom do tohto stromu. A išla voda z neho. A potom oni sa vzali. A jeden šiel po jednej ceste, druhý po druhej, tretí po tretej. A uradili sa, že o sedem rokov sa majú navrátiť na to isté miesto k tomu stromu.

A ako už sedem rokov prišlo, tak sa navrátili všetci traja, ako sa uradili, na ten deň. A len jeden na druhého pozreli, ako sa zišli dovedna, a od radosti plakali všetci traja. Potom si trochu hostinu urobili a najstarší sa pýtal mladšieho:

„Aké si sa, bratu, remeslo naučil?“

Tak mu odpovedal:

„Bratu, to nič nestojí, čo som sa naučil!“

„A predsa povedz, aké si sa naučil?“

A on povedal:

„Hoc, by kto bol, hoc i šarkan dajaký, keď mu poviem ,zaspi,‘ tak musí zaspať!“

„To je, bratu, dobre!“

A potom sa pýta stredného brata:

„A ty si sa aké naučil?“

„Ale,“ povedá, „moje remeslo tiež nič nestojí!“

„Tak teda len povedz, aké si sa naučil!“

„Keď zaňuchám, tak hoc pod horami, pod skalami bude dačo zamurované, tak ho musím vynájsť.“

Tak povedal starší brat:

„Tak teda to je dobre, nič sa netrápte!“

Tak potom tí dvaja bratia sa pýtali toho staršieho:

„Čo ty si sa, bratu, naučil?“

Tak potom im povedal najstarší brat:

„Moje remeslo nedobré, je len pre furmana. Keď na mňa centy kladú, tak je mi vždy ľahšie.“

Tak potom oni sa vzali, pošli do jedného mesta, do jedného hostinca a pýtali sa hostinského:

„Čo tu za novina v meste?“

„Nič také,“ povedá, „len nášho najjasnejšieho cisára tri princezné šarkani ukradli.“

A potom ten starší brat pýtal sa stredného. Povedá:

„Bratu, či ich dostaneme?“

A ten zaňuchal a potom povedal:

„Dostaneme ich!“

Tak ten hostinský pošiel k cisárovi a povedal mu:

„Jest u mňa takí traja páni, čo by ich princezy vyslobodili!“

Tak ten cisár rozkázal:

„Iď a pošli ich semka ku mne!“

On pošiel domov a rozkázal im.

Oni odpovedali:

„Keď chce pán cisár, nech príde sám po nás!“

A potom cisár prišiel na jednom koči a odniesol ich do svojho domu. A potom sa ich pýtal:

„Či dostanete tie moje princezy?“

„Dostaneme ich, najjasnejší cisáru! Ale čo nám dajú za to?“

„No, ja vám,“ povedá, „inšie nemôžem dať, keď ich dostanete, ako jednu jednému za ženu, druhú druhému a tretiu tretiemu!“

A potom, ako im to prisľúbil, tak im povedal tak:

„A čo vám teraz mám dať na cestu?“

A ten najstarší povedal:

„Nám treba deväť volov pečených i deväť bočiek vína i deväť pečiva chleba.“[3]

Tak tu potom sa kráľ zarmútil, že kde on bude mať taký voz, čo všetko skladie na ňom. Tak potom najstarší povedal:

„Ešte nám taký mech k tomuto treba, čo sa do neho všetko spakuje, i jeden povraz, čo kolo sveta obstane.“

Tak potom spakoval ten mocný do toho mecha všetko a vzal na chrbát a kráľ sa len ulapil za hlavu:

„Keď si ty taký mocný, tak ty i môj zámok prevrátiš!“

A potom sa vzali a išli tí traja mládenci. Tak teda išli deň aj tri dni. Odjedli i odpili z toho, čo mali. A ten najmladší povedá:

„Už ma nohy bolia!“

„Tak,“ povedá, „vyjdi na tento mech!“

„No vidíš, už mi je ľahšie!“

A oni zas idú zo tri dni ďalej. Zas i druhý brat povedal:

„Už i mňa nohy bolia!“

„Tak teda,“ povedal mu starší brat, „vyjdi i ty na mech, keď ťa nohy bolia!“

Zas starší povedal:

„Už mi je ľahšie!“

A potom zas išli tri dni. Povedal najstarší:

„Ej, už i mňa nohy bolia!“

Najmladší:

„Tak zhoď ten batoh!“

Stredný k najmladšiemu:

„Zídeme prv, a tak nech zhodí!“

A potom zišli a najstarší povedal im:

„Bratia, či to ešte ďaleko sú tie princezy?“

A potom zaňuchal ten stredný a povedal, že neďaleko už. Ako povedal, že už neďaleko, tak vravel ten najstarší:

„Nanoste mi skaly do mecha!“

Ako mu nanosili tie skaly, vzal ich na chrbát a išli ešte za jeden deň. Tak potom pýtal sa zas stredného brata:

„Či ešte ďaleko?“

A on zaňuchal:

„Hop,“ povedá, „už sme tu!“

„Tak zhoď ten batoh!“

„Ej,“ povedá, „ja ho zhodím, ale zíďte dolu!“

Ako zhodil ten batoh, až tie hory zahučali! Tak potom ide ten stredný brat pod jeden kriak a pozrie — tam veľké dvere! Tam boli železné dvere a na tých dverách jedna veľká kladka ako korec.[4] Tak potom mu povedal brat stredný:

„Ale ako tam,“ povedá, „pôjdeme, keď je tu kladka ako korec?“

A potom mu povedal brat najstarší:

„To nič!“

Vzal ju na dlaň a uderil druhou dlaňou, zaraz sa rozsypala! Otvorili oni tie dvere a hľadia do tej diery veľkej:

„Tak teraz ktorý tam pôjdeme?“

A bratia vravia tomu najstaršiemu:

„Iď ty, bo ty si najmocnejší!“

Tak potom povedal ten najstarší:

„Ja nejdem, ale iď ty, najmladší, bo ty keď povieš ,šarkan, zaspi!‘, tak zaspí.“

Tak potom on povedal:

„Ja nedbám!“

A potom ho spustili na povraze dolu. A ako ho spustili, tam bol jeden tátošík a potom sa ho ten tátošík pýtal:

„Kde ty si sa tu vzal, keď tu ani muchy niet z tamtoho sveta?“

„Tak ja som sem prišiel za princezami troma, keby som ich mohol dostať!“

„Ťažko to ty dostaneš, bo za troma šarkanmi sú vydaté. Jeden je o piatich hlavách, druhý o desiatich a tretí o pätnástich.“

A potom, ako už mu to povedal, povedal tomu koníkovi:

„Ľahni si a spi, žeby si ma nezradil!“

A potom prišiel do tej diery, kde tá najmladšia bola. Letný čas bol, tak šarkan bol po horách duby prevracať. Tak sa jej pýta:

„Kde je tvoj muž, že je nie doma?“

„Nuž on pošiel na tamten svet, bo teraz je letný čas.“

„Aké ti znamenie dáva, ako ide domov?“

„Má taký budzogáň, ešte je na päť míľ, a keď ho hodí, až ten dach zhrkoce na chyži.“

„No,“ povedá, „to nič, len sa zberaj, bo ja som po teba prišiel!“

„Ach, človeče, ty ma nedostaneš!“

„Ty sa len zberaj!“

Tak potom ten šarkan raz hodí budzogáň, už letí domov. Ako priletel, kričí:

„Tu kresťanská duša smrdí!“

A prišiel a letí do chyže. A Janko, najmladší brat, mu povedal:

„Ľahni a spi, keď mi chceš dačo urobiť!“

Ľahol šarkan a zaspal. Potom ho rozrúbal. A potom sa pýta, či je doma tamten šarkan o desiatich hlavách.

Povedá:

„Nie je doma, tiež pošiel na druhý svet.“

A potom Janko sa vzal a pošiel k strednej princeze. Ona doma sama bola.

„Pán Boh daj šťastie, najjasnejšia princezo!“

„Dajbože i tebe, kde si sa tu vzal, človeče z tamtoho sveta?“

„Tak ja som ťa prišiel vyslobodiť!“

Tak potom ona mu povedala:

„Ťažko to bude, bo ja mám šarkana o desiatich hlavách, čo ja musím s ním žiť!“

„To nič, len ty sa zberaj, bo ja som po teba prišiel! Už i tvoja mladšia sestra sa zberá.“

I toho druhého šarkana, keď prišiel, porúbal. A potom sa pýta:

„Ako sa má tamtá najstaršia? Či je jej muž doma?“

„Doma je,“ povedá, „leží na železnej posteli.“

On sa trápi, ako tam k nemu bude treba ísť, ale sa odvážil a pošiel:

„Čo Boh dá, to Boh dá, tak ja idem.“

A on ešte len k dverám išiel a ten šarkan na železnej posteli už začal kričať, až mu z pyskov plameň išiel. Tak Janko povedal:

„Keď ležíš, dobre, tak len lež!“

A šarkan zaspal. Janko vzal šabľu, jeho vlastnú, a odrúbal mu všetkých pätnásť hláv. A potom princeze povedal tak:

„Zberaj sa, bo už sú ti sestry hotové obe! I ty sa zberaj; ja som vás vyslobodil všetky tri!“

Tak potom oni išli s radosťou až k tej veľkej diere. Tak potom uviazal najstaršiu princezu na povraz a vytiahli ju tam hore. A zas i strednú.

A tam hore sa naďabil jeden černokňažník. Tak potom on im povedal:

„Musíte i mne dať z nich jednu!“

„Najstaršiu ti nedám,“ povedal ten mocný, „bo to je moja!“

A černokňažník povedal:

„Táto stredná moja musí byť!“

A stredný povedal:

„Tú ja ti nedám, ale,“ povedá, „vytiahneme tú tretiu a tamtú ti dáme.“

A potom, ako ju vytiahli, tú tretiu, tak ju dali černokňažníkovi.

„A s bratom čo urobíme teraz?“ pýtali sa černokňažníka.

„Nechajte ho v diere a zaprisahajte sa a nepovedzte jeden na druhého u starého kráľa, keď sa bude pýtať!“

A potom sa zaprisahali. Spustili po toho najmladšieho povraz. A ten bol v tom čase pri tátošíkovi, zohnať ho. A ten tátošík mu povedal:

„Nesadaj na ten spustený povraz, ale uviaž naň skalu o takej váhe, ako ty vážiš, a uvidíš, čo sa s týmto stane!“

On uviazal skalu. Tak ťahali, ťahali, asi napoly, odrazu pustili ten kameň dolu. Tu mu ten tátošík tak povedal:

„Toto by sa i s tebou bolo stalo, i teba by boli pustili, bo ťa chcú zabiť!“

Tak potom on začal plakať, čo on teraz tam bude robiť? A tátošík mu povedal:

„Neplač, i my pôjdeme s nimi vedno!“

Ale mu povedal ešte ten tátošík:

„Šarkani majú tu ešte jednu starú mater a má ona také tri veci: nožničky, čo samy strihajú, ihlice, čo samy štrikujú, i takú masť, čo keď porúbaného, posekaného ňou pomastí, tak vstane. Tak iď a pýtaj tie veci. A potom i ju porúbeš, žeby nám dačo neurobila.“

Tak potom on pošiel a pýtal všetky tie tri veci. On pýtal:

„Babo, daj tú masť, čo keď porúbaného ňou pomastí, tak vstane!“

„Ja nemám, kde by ja vzala!“

„No musíš dať, daj!“

Ako mu dala, uderil ju o zem.

„A teraz daj tie nožničky, čo samy strihajú, i tie ihlice, čo samy štrikujú!“

Tak ona dala všetko. Odrúbal jej hlavu a pošiel k tomu tátošíkovi:

„No už som tu so všetkým! A teraz ako ja pôjdem?“

„Nič sa netráp, len iď a prines ten kantár, čo tam visí, kde najstarší šarkan leží!“

Pošiel i po ten kantár a vzal ho stade. A ten tátoš mu povedal:

„Vylož ho na mňa!“

Vyložil ho a povedal mu tátošík:

„Sadni na mňa!“

On sadol, tátoš raz skočil a zaraz z diery vonka bol. Najmladší videl, ako sa vedú tie tri páry popod ruky, už neďaleko kráľa boli, a k otcovi princiez dochodili. Janko na tátošíku ich dohonil, ale sa im do známosti nedal. Oni pošli s radosťou k otcovi, cisárovi. A bolo o pár dní veselie.

Najmladší, Janko, išiel k jednému krajčírovi za tovariša sa ponúknuť. A to ten tátoš takú radu mu dal. O pár dní malo byť veselie. Tá najstaršia princeza dala si u toho krajčíra šaty robiť, kde bol Janko. A teda také jej urobil, čo ešte o takých nebolo chyrovať. A to sa jej veľmi páčilo. Pýtala sa:

„Kde sa to oni tak naučili strihať, starý pán?“

„Nuž dostal som jedného tovariša teraz, on vie tak strihať.“

„Chcela by ja ho uvidieť, ako to, že on bez merania také šaty urobí?“

„No však je tu v dielni!“

Tak ten starý pán pošiel po toho tovariša:

„Poď len, Janku, pani princeza chce ťa vidieť!“

Tak on pošiel, a obdarovala ho.

O pár dní i strednej veselie bolo, a i tá dala si šaty robiť, a tej ešte raz krajšie urobil. Tak potom i tá pošla po tie šaty a oprobovala ich na sebe a veľmi sa jej páčili. I tá potom toho tovariša obdarovala a povedala mu:

„Nech prídu aj oni na to veselie, Janku!“

A on povedal:

„Ja nepôjdem, starý pán majster nech idú. Ja mám veľkú robotu, ja som sa zariekol, že nepôjdem na veselie.“

A potom ten starý pošiel i so svojou paňou. Tak tam veselie bolo a on, Janko, pošiel do záhrady a plakal. Ale potriasol tým kantárikom, čo zo svojho koňa sňal; tak prišiel koník k nemu a pýtal sa ho:

„Čo chceš, Janku?“

„A či ja by som nemohol na to veselie ísť môjmu bratovi?“

„Ba, ako nie, pôjdeme, ale musíš mať kráľovské šaty!“

Mal zaraz i šumné hodvábne šaty a na čiapke zlatú reťaz. A ten koník sa na takého koňa spravil, čo ani takého viacej na svete nebolo!

Tu on pošiel na dvor, kde to veselie bolo. A potom ho tam všelijakí králi volali dolu z koňa.

„Ja nemôžem ísť, bo ja som veľký rytier, ja mám veľkú cestu pred sebou. Ale keď je to láskavosť od mladého, jeden pohár vína vypijem!“

Tak potom mladý mu dal pohár vína.

Bolo i tretej princeze o pár dní veselie, ale ona ani nechcela ísť k tomu majstrovi, žeby jej šaty urobil, bo sa nechcela vydať za černokňažníka, len ustavične plakala. A potom jej otec predsa rozkázal k tomu krajčírovi ísť a dať si jedny šumné šaty urobiť, také, ako i sestry majú. Tak jej urobil ešte raz krajšie, ako jej sestry mali. Ako už mala ísť na prísahu a obliekla na seba tie šaty, len ustavične plakala a nechcela vonkoncom ísť s černokňažníkom na prísahu.

Janko zas zatriasol kantárom a prišiel k nemu tátošík a pýtal sa ho:

„Čo chceš, Janku?“

„Tak teraz tá princeza sa vydáva, čo moja mala byť. Ako to bude?“

„Tvoja bude, neboj sa!“

Ako už veselie bolo — bol tam i krajčírsky majster s majstrovou —, Janko tiež pošiel na jednom šumnom čiernom koni. Mal na sebe šumné hodvábne šaty. Chodí tam po dvore a prosia ho princi, žeby zišiel dolu z koňa.

„Ja nemôžem, bo ja som veľký rytier, a mám veľkú cestu pred sebou. Ale keď je to láskavosť od mladého, jeden pohár vína vďačne vypijem!“

A tu tamtí bratia jeho rozkázali černokňažníkovi, žeby zaniesol Jankovi vína. A on niesol s veľkým strachom to víno a dával mu. A bratia ešte ďalej ho popchli k tomu koňovi, až sa celkom ku koňovi dostal. Kôň kopol, zaraz sa černokňažník na kolomaž rozlial. Janka zlapali zaraz a chceli ho potrestať.

„No,“ povedá, „keď môj kôň ho zabil, vezmem si ja tú princezu!“

Tak zaraz pristala celá rodina.

Je veselie, i tie tri princezy sedia za stolom i s tamtými jeho bratmi dvoma. Pýta sa ich potom Janko:

„Kde princezám tie šaty strihali?“

„Ale tu jeden starý krajčír nám šil.“

„Kde je, ja by ho rád vidieť!“

On prišiel.

„A či oni šili tie šaty?“

„Nie, mám takého tovariša, čo to urobil.“

„A kde je?“

„Doma je!“

„Nech idú po neho, ja by ho rád videl.“

A pošiel a prišiel bez neho.

Janko:

„A poznali by ho?“

„Poznal by ho!“

Nepoznal ho.

„S kým vravia, to je on. Ja som bol ich tovariš, ktorý tie šaty urobil. Ja som tie tri princezy vyslobodil od šarkanov. Moji bratia ma chceli zo sveta zmárniť, ale ja som tu, a vezmem si najmladšiu princezu za ženu!“

Svojim bratom odpustil a kraľoval.

Starý bačkor, nový remeň, až naveky vekov ameň.

O smelom husárovi[5]

Bola jedna matka, mala jedného syna. Toho syna vzali k vojsku. Tak bol tam za tri roky pri husároch. I tak, ako vyslúžil tri roky, tak jeho kamarátov pustili domov, a jeho nechceli, žeby slúžil ešte dlhšie. Ale on nechcel. Kázal svojmu pucákovi, žeby mu očistil koňa večer. Ako mu ho on očistil, tak odobral sa od svojich kamarátov a šiel het.

Tak potom išiel, kde ho dve oči niesli. Prišiel na lúku a bola tam jedna kopa sena. On zatkol meč do tej kopy a ľahol si tam. Aj toho koňa uviazal tam na ten meč. Ako si poležal tam, skríklo z tej kopy:

„Husáre, husáre, horíš i ty, i kôň tvoj!“

Tak ako on vstal, vytiahol si meč z tej kopy a sadol na koňa a že pôjde het. Ale ako sadol na toho koňa, skríklo mu z tej kopy:

„Husáre, ak ma môžeš, vysloboď ma!“

„A akože ťa vyslobodím?“

„Zatkni poznovu ten tvoj meč do tej kopy a tak ma vymôžeš!“

I on zatkol, tak sa mu vyvliekol jeden had a opásal sa mu na hrdlo.

Tak mu on povedal:

„Ak si dobré, zíď zo mňa, ak nie, idem ťa sekať na kusy!“

Vtom ale sa mu obrátil jeden pekný princ a tak mu povedal:

„Husáre, vidím, že si smelý chlap! Ešte mám tri sestry zakliate v jednom zámku, ak chceš, iď, vysloboď ich.“

„A akože ich vyslobodím?“

„Iď len po tejto ceste, tam prídeš k jednej bráne. Tam bude jeden peň na pravej ruke a pod tým pňom bude od tej brány kľúčik.“

Tak on išiel, i ešte ani brány nevidel, zastal mu kôň. Tak mu on dal ostrohy do bokov, prečo nejde. Kôň preriekol k nemu:

„Husáre, ak chceš vnísť do toho zámku, tak sú tu pod týmto pňom tie kľúčiky!“

Tak vstal a vzal tie kľúčiky a šiel tam, k tej bráne. Tak ako vnišiel tam, otvoril si a koňa voviedol do maštale. Kôň mu preriekol:

„Husáre, ale ak tebe bude dobre, žeby si na mňa nezabudol!“

On vnišiel do izby. Ako vnišiel, tak ho tam privítalo, ale on nevidel nič:

„Vitaj, vitaj, husáre, kde si sa tu vzal? Vtáčka, človiečka neslýchať!“

„Ja som tu prišiel skrz takú vec: vymohol som jedného princa na jednej lúke, tak mi povedal, že má ešte tri sestry zakliate tu v tomto zámku. Tak som prišiel, či ich budem môcť vyslobodiť.“

„Čože, nášho brata si len vyslobodil, ale nás nevyslobodíš, bo sme my horšie zakliate, ako ten bol! No, prídu tu v noci o dvanástej hodine tvoji oficieri, ale žeby si ty nepreriekol s nimi, bo ak prerečieš, nešťastlivý si, a my sme ešte raz horšie zakliate, ako sme boli!“

I dali mu tam sviečku na stôl, tá sa zapálila sama, i večera sa mu predložila. Ale on nevidel nikoho v tej izbe.

On sedí tam, a ako prišla jedenásta hodina, len taký štrng ide po gánku! Ako vnišli dnuka do izby, tak ho priam vítajú:

„Vitaj, vitaj, husáre, kde si sa tu vzal? Koľké časy my ťa už hľadáme! Nešťastlivý si, i my s tebou, keď ťa nemôžeme nájsť, bo sme už i my dlho! Ha, aký ti je pyšný, ani ti len neprerečie s nami! Akože sa ti vodí, či sa ti dobre bez nás vodilo? Ha, ani len slova sa ho nedopýtaš! Nešťastlivý si; tu ťa dosekáme, prerec slova s nami, bo ťa ideme priam sekať!“

I prichodila i hodina dvanásta, tak si nemohli s ním nič poradiť, chytili a zosekali ho na kusy. Tak, ako ho zosekali, potom odišli het.

Prišla ale tá najstaršia jedna sestra toho princa, čo bol na tej lúke zakliaty, tá si priniesla jednu kolísku: tak kusy mäsa zozberala a do kolísky položila, tri razy počičíkala, už bol chlap na mieste! Položila do postele, tak spal do rána. I ako prišlo ráno, prišla k nemu, tak mu priniesla do lavóra vody; tak mu zas na stôl len položila. Tak on vstal hore, umyl sa, poutieral pekne, a vtom sa mu zase aj fruštik tak predložil na stôl. Tak sa potom najedol. Ako sa najedol, potom sa mu ukázala po kolená, tak už tá bola vymožená.

No ale na druhý večer prišla druhá. Tá mu povedala:

„No, husáre, vidíš, ľaďže, prídu tvoji bratia v noci o dvanástej, ale žeby si ty nepreriekol s nimi, bo ak prerečieš, nešťastlivý si, i my tu s tebou!“

No, ako mu to povedala, tak mu zase priniesla večeru aj sviečku, aj priniesla mu nápoja. Tak on si zapil aj zajedol. Sedel on tam, ale pri stole čaká tú dvanástu hodinu. Ako príde jedenásta hodina, tak už idú jeho bratia plačúci:

„Braček náš, braček náš, kde si sa nám podel? Ako my ťa hľadáme, ako sme sa radi videli, a teraz si nám skapal!“

I prídu oni tam do tej izby. Ako prišli, priam ho vítajú:

„Vitaj, braček, vitaj, keď sme ťa už len našli! Ako sme radi, koľké roky sme sa nevideli, veď len prerec s nami, veď nebuď taký pyšný! Čo sme my už podstúpili pre teba a mať tvoja ako plače za tebou!“

I tam ho začali bozkávať, žeby len preriekol s nimi, ale on nepreriekol. Nemohli si nič s ním poradiť. Chytili, zosekali ho zas na kusy a kusy mäsa porozhadzovali.

Ale ako odišli, prišla tá prostredná, toho princa sestra, tak tá zas urobila: kusy mäsa pozberala a do kolísky položila, tri razy počičíkala, bol chlap zas na mieste! Položila do postele, tak spal, spal do rána.

Ráno prišla, priniesla mu zase lavór, aj vody v ňom, on sa zas umyl, a vtom sa mu predložil aj fruštik. Tak tú videl potom po pás. To už boli dve vymožené.

No ale na tretí večer prišla tá najmladšia:

„No, ľaďže, husáre, vidím, že si smelého srdca, tak ľaďže, prídu tvoji rodičia v noci o dvanástej hodine: tvoja matka aj tvoj otec, a oni tak budú k tebe vravieť, ale žeby si ty nepreriekol s nimi, bo ak prerečieš, nešťastlivý si, i my tu s tebou!“

I zase sa mu predložila jedna sviečka aj večera. I ako sa najedol, sedel on tam, čaká zase tú jedenástu hodinu; ako dočkal (ešte ďaleko bola), tak jeho matka i s tým jeho otcom — ale mu to neboli vlastní, bo sa mu to len tak preukázali, to boli drakovia princiek, čo boli ukradnuté od jedného kráľa, a oni si ich vzali ako za ženy — ako vnišla tá jeho matka i s tým svojím mužom, tak ho privítali:

„Vitaj, syn môj, vitaj! Kde si sa tu vzal? Ako som ťa ja bolestne opatrovala, na rukách nosila, a teraz, keď si väčší, si ma nechal, čo by mi teraz bolo lepšie s tebou! A ja taká stará, teraz i s mojím mužom musíme po žobraní ísť, keď by nám malo byť lepšie s tebou! Čo sme sa ti úfali, že keď budeme starí, že nás budeš ty chovať!“

I začali ho oni bozkávať:

„Syn môj, syn môj, keď sme ťa už len našli, akí sme ti radi, už ťa pojmeme! Ha, aký ti je pyšný, ani ti len neprerečie s nami! Čo si mu dávala svoje prsia cicať, vidíš, tak si vyšla na svoje staré dni, teraz sa musíš potĺkať, keď ťa nechal, a jemu ti je dobre takto si nič nerobiť! Koľko ráz si ty len plienky spod neho vyrajbala, a teraz vidíš, ani len sa neohlási k tebe!“

Koniec ukážky