Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Katarína Mrázková, Viera Studeničová, Katarína Diková Strýčková, Stanislava Dengová, Michal Garaj

ISBN 978-80-89278-45-9

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Jozef Miloslav Hurban

(* 1817 – † 1888) – prozaik, básnik, kultúrny, politický a náboženský publicista, politik, popredný činiteľ slovenského národno-emancipačného hnutia od 30. rokov 19. storočia

Pôvodná publikácia

Jozef Miloslav hurban. Korytnické poháriky. Tatran. Bratislava 1987. 152 s. Viera Bosáková-Surová zostavila, edične pripravila a napísala poznámky a vysvetlivky. Štefan Drug rediguje. Boris Mihalkovič korigoval. Elena Nižnanská, zodpovedná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Jozef Miloslav Hurban sa r. 1845 liečil v Korytnici a so svojimi zážitkami sa v podobe 14 pohárikov korytnickej vody (uvádza ich nesprávne 15, lebo 12. pri číslovaní preskočil) podelil s čitateľmi IV. ročníka Nitry. Pravda, tieto poháriky ponapĺňal tak, aby sa tým, komu ich posiela, „zavrtelo v nose“. Sú to vlastne Hurbanove poznámky k súvekému životu, ktorými sa s humorom vyrovnáva so svojimi protivníkmi, či už ide o boj za spisovnú slovenčinu, teologické boje o úniu, o spolky miernosti atď. Alegorická báseň Divadlo duchov nad Tatrami sa tematicky viaže na Korytnické poháriky, je ich pokračovaním i záverom.

- 1 -

Prvý pohárik korytnickej vody tak mi udrel do nosa, do očí a do uší, do všetkých mojich zmyslov, že som sa zaraz cítil byť preložený pán boh sám vie do koľkorakých situácií života. Zakrútilo sa mi v hlave a ja som sa videl ako na tátošovi prenesený do iných svetov, kde ale tak vyzeralo — ako tu dolu na našej zemi.

Bože môj — čo mi to vtedy na myseľ prišlo!

Nuž ale reku, keď je tak, že je táto korytnická voda taká, musím ju osláviť, totiž musím ju po celom svete rozchýriť a roztrúbiť ako veľmi chýrnu, dobrú — čarovnú vodu korytnickú!

Chvála a sláva teda korytnickej doline a ešte väčšia aj chvála a sláva korytnickej vode!

— Nuž ale čože nám to tu zas píše? Čo je to za nová paráda tá Korytnica? — ozve sa dakto hen od Trnavy zo Šelpíc a od Trenčína z Trebiena.[1]

— Nuž ale sa nám, — pokračuje dáky prerozumný Šelpičan, — vždycky také veci spomínať budú, o ktorých nič nevieme?

— No len no, braček zo Šelpíc, len že sa neťukaj popredku, veď ti človek nemôže hneď všetko na tanieriku pod nos položiť. Oddýchni si trochu a zaraz očuješ, čo je to tá Korytnica. A pokým si budeš oddychovať, ja musím pár slovami o spôsobe, akým chcem písať, sa ohlásiť, pravdaže, toto bude nielen múdre, ale aj slané a mastné, ináč by som to ani nepustil z úst.

Najprv sa osvedčujem, že len veľmi krátko a málo budem písať, aby som tak nepochodil, ako daktorí spisovatelia Novín a Orla,[2] ktorí — neboráci — pre svoje dlhšie články dobreže neboli ukameňovaní! Ačak — to bude dobre?

— Hľaďže ti ho, hľa, hľa! Už chce pichať, ešte nič nepovedal. No veď ti ja dám! — Takto vrtiac nosom, hen od Trebiena sa ktosi zaiká.

Len také malé poháričky vám budem dávať spočiatku, aby ste mi moju zlatú Korytnicu veľmi neohovorili!

— No veď už len dávaj skôr, nech vidím, čo je to za voda, čo za Korytnica, čo za poháriky: postea addemus nos opinionem nostram![3] — Takto sa zvedavý čitateľ Nitry[4] domáha!

Hovorím vám, že chcem byť stručný. A teraz už dosť na tomto prvom poháriku, z ktorého vidieť, že od neho dajedným v nose zavrtelo. Veď aj mne sa zakrútilo v nose, keď som prvý v Korytnici vypil.

- 2 -

Čo ste to ktosi povedali, že len potom „addetis opinionem“? Ale za to sa vám ja pekne-krásne poďakujem. Pre Slovákov písať sa to nedá za taký klzký sľub. A ja, ak čo budem písať, teda musím mať od vás uistenie bezpečnejšie. Vy mi musíte naraz teraz sľúbiť: že sa vám budem páčiť a že mi medzi vami narastú vence slávy a cti. Lebo je to teraz veľmi nevďačná vec písať dač pre Slovákov. Hovorím teraz, totiž pri terajších povodniach, nemociach, pálenkových moroch, hlade a smäde z jednej strany, a pri Vavrových[5] nemociach lenivosti, bachratosti a sadlovitosti, pochádzajúcich z presýtenosti. Bo sa teraz nič nepáči! Keď si zasadne človek k zelenému stolíku a dá sa písať o radostiach života, o tom, ako srdce láskou horí, keď sa osud proti nemu borí, o tom, ako je to dobre pri pohároch si spievať, ako je to dobre z ľudu žiť a nič nerobiť, ako je to osožné pálené páliť, z výpalkov hovädá, z výskočkov ľudí, zo smrti seba kŕmiť — nuž ti povstane mladá chasa a tak ťa vyobšíva, že sa ti odnechce pera na večné veky vekov! Nuž a keď sa chytíš toho, čoho sa oni držia, a skrze spisovanie článkov proti tamtých rozkošiam sa chceš presláviť — no veď uvidíš, čo ťa tam za osud zachytí! Aj pätnástoro árendátorov ti zavesí proces na krk, aj dvadsať kňazov ťa z kancľov vykričí, aj tristo korheľov ti na dom naskočí — a všetci ti o život pôjdu. Lebo tamtým ide o život, týmto o sadlo a zemiakový pokoj a týmto posledným o ich života priekopnaté melanchólie.[6]

A či teda mám písať o filozofii?

No veď len probuj, ak chceš pod sebou drevo uťať: každý Slovák vie teraz, že filozofia je húkať, ako iní húkajú, škriekať, ako iní škriekajú, búchať, ako iní búchajú — trom, trom, trom; bum, bum, bum; hrrrrrrrr — tralala! la! la!! To je teraz filozofia!

Teda o náboženstve?

No len začni — veď uvidíš, čo ti v Prešporku páni na Š.[7] a v Pešti páni na Sz.[8] a kdesi inde páni na Z.[9] odpovedia. A to vedz, že tí majú prezídium pri všakových súdoch — a potom veh tibi scribenti, nam mox post criticas flebis![10] Bo oni pod kritiky napíšu nie: biblia, ale: Nos poma natamus![11] A čo ty chceš proti nám? — Jedni ťa takto, iní inak dokaličia guľkami svojej múdrosti.

A v tom čase chcete, Slováci, aby som vám písal? A to písal len na takú garanciu: „Postea addemus opinionem nostram?“ No, kto toto vie povážiť, môže si pomyslieť, aká sa na to privolenie vyhľadáva smelosť a odhodlanosť!

— Ale hrom a peklo! — ručí hen zas akýsi Šelpičan. — Nuž kedyže nám už raz povieš, čo sú to tie korytnické poháriky?

Hop — ako som sa zľakol! Nuž hľa, veď aj toto je korytnický pohárik, ktorý vrtenie v nose spôsobuje tomu, kto ho vypije. Akože chutil?

— Čo nás tam po satirách, my chceme vedieť, čo je tá Korytnica! Hľa, braček, komu hus, komu prasa; komu satirami plnená klobása!

A ako vedel za starodávna ktosi povedať: — Difficile est satiram non scribere,[12] — tak sa môže nájsť teraz dakto, čo povie: — Ťažko je nehovoriť Slovákom pravdu!

Ale — veď je nič, poviem vám aj o Korytnici dačo. Ale mračí sa — už aj počína pohadzovať, korytnická vodička oslabne a nebude tak vrtieť v nosoch. Lež musíme ju aj v tomto jej stave poznať a pozrieť na ňu tak, ako je.

Koniec ukážky