Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Katarína Lengyelová, Roman Soóky, Miriama Mládková, Viera Studeničová

ISBN 978-80-89278-42-8

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Elena Maróthy-Šoltésová

(* 1855 – † 1939) – autorka prózy zaraďovaná medzi autorov prvej vlny realizmu alebo „ideálneho realizmu“. Pôsobila tiež ako publicistka a redaktorka. Angažovala sa v ženskom hnutí, zdôrazňovala potrebu vzdelania žien a ich miesto v národnom hnutí. Prejavovala pozoruhodne presné a jasnozrivé názory na dobovú slovenskú literatúru a autorov.

Pôvodná publikácia

Elena Maróthy-Šoltésová Sobrané spisy Eleny Maróthy Šoltésovej. Sväzok I. Tatran, nakladateľský účastinný spolok Turčiansky Sv. Martin. 1921. 213

Za letného večera

Slnce zapadlo pred polhodinou, ale mesiac, pred chvíľou len ako na oblohe pozabudnutý biely obláček, pozvoľna nadobúda lesku a skromne, ticho prevezmúc od slnca úlohu náhradného osvetlovateľa, svojím belavým svitom pretkáva súmrak, prikrádajúci sa od východu. Spara letného dňa zmiernila sa v ľavné, spokojné teplo večera.

Vydratou poľnou cestou od chrastiny idú domov z roboty niekoľkí chlapi s kosami na pleciach. Najmladší z nich, s prehodenou cez plece kabanicou a so zelenou chvojkou za klobúkom, ponáhľa sa vopred, traja starší držia sa spolu. Najvyšší z nich pokuľháva, za každým hupnutím kroku zívne sa mu kosa na pleci a svetlo mesiaca prebleskne po nej.

„Len ešte aspoň za dva dni keby prehovel Hospodin, sobral by svet krásneho sena,“ riekol takým silným, zvučným hlasom, akoby ho celé okolie malo počuť.

„Len cez zajtro čo by ho gazdovia nasvážali, nech je nie nedeľa!“ dodal územčistý súsed, vytiahnúc z úst krátku čmudiacu fajočku.

„A či vy vari dážď predpovedáte?“ opýtal sa rýchlo mladý človek v sivom panskom obleku, s jarabým slameným klobúkom na hlave, ktorý posiaľ mlčky bol kráčal opodiaľ vedľa nich.

„Veru áno, nebude zaveľa bez neho — nebodaj ani len cez zajtra,“ súdil tretí kosec, ktorému s kosiska oháňal sa akýsi uzlík, z červenej šatky sviazaný.

„No, však ono jeden dážď senu ešte neublíži, len nech netrvá pridlho,“ potešoval pokuľhávajúci vysoký, keď mladý muž v sivom obleku so starosťou v zraku zobzeral sa po kraji i po nebi, vyzerajúc akési predznaky predpovedaného dážďa. No, obloha bola čistá, mesiac skvel sa bez hmlistého „dvora“, len nad západom na široko rozprestrely sa vlnisté ružové zore.

Od dediny doletel zvučný hlahol večerného zvonenia, obživujúcim prívetom roznáša sa celým krajom, odráža sa od stráne k stráni a prihovára sa každej živej duši, oznamujúc dokonanie dňa a nastúpenie večerného mieru, i ponúkajúc myseľ povzniesť sa k Bohu. Chlapi nadvihnú klobúky, pery pohýbu sa im v krátkej modlitbe a tak kráčajú ďalej, až o chvíľu postavia klobúky zasa na hlavy.

Na drevenom mostíku odlúčil sa od nich panský ich sprievodca, dajúc im dobrú noc. Oni išli ďalej cestou medzi roliami, zrejúcim obilím sa belejúcimi, on odbočil chodníkom popri potoku.

„Teda na pondelok ste mi istí?“ postojac zavolal ešte.

„Nuž akože! Veď vari inému nepôjdeme, keď sme sa im sľúbili! Len už aby nepršalo…“ odvetil kuľhavý svojím zbytočne silným hlasom.

Pán prikývol hlavou a pošiel svojou cestou smerom k dedine, ktorej šupkové strechy tmavejú sa dolu v širokej kotline medzi stromovím. Len kostol na vyvýšenom mieste belie sa chrbtovou stranou a strmo zakončitený pokrov veže čnie zpoza neho medzi rozvetvenými lipami. Zdola líp širokoplochý škrydlicový pokrov a na ňom usadené biele komíny — to iste fara. Zrak osamelého chodáka tým smerom sa nesie.

Koniec ukážky