Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Května Slovenska

Gustáv Reuss

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2015 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2015 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Eva Lužáková, Nina Dvorská, Daniel Winter, Bohumil Kosa, Ivana Černecká, Zuzana Babjaková, Katarína Tínesová, Peter Páleník, Andrej Slodičák, Zuzana Danišová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0129-9

Pôvodná publikácia

Gustáv Reuss. Května Slovenska. František Lorber. Banská Štiavnica 1853. 573 s.

Bibliografické poznámky

Května Slovenska, čili opis všech jevnosnubných na Slovensku divorostaucích a mnohých zahradních zrostlin podlé saustavy De Candolle-ovy

Vypracoval a vydal Dr. Gustáv Reuss.

V B. Štávnici.

Tiskem Františka Lorbera, 1853.

Patřite na kvítí: ani Šalamaun ve vší slávě své nebyl tak odín, jako jedno z těchto. Luk. XII.

Důstojnému a velebnému pánu Samuelovi Reuss, Superintendencí Evanjelické Aug. Vyznání Potisské Administrátorovi, Bratrstva Gemerského vyslaužilému Staršímu, Cirkve Ev. V. Revaucké Sl. B. Kazatelovi, Společností Jenenských Latinské a Nerostopisné skutečnému Údovi, přirodozpytných věd Podporovateli, drahému svému Otcovi se vší vděčností věnuje syn spisovatel.

Předmluva

Zvláštní podněty byly, kteréž mě k tomu pohly, abych toto nákladné dílo tiskem vydal. Především připomenuti musím, že tauto vědau se od mnohých lét zanášeje, viděl a zkausil jsem, jak národ náš velkým pozorovatelem a milovníkem přírody jest, jak velikau známost zrostlin si i bez těchto a těm podobných prostředků nadobudl, a jak mnohá, rozmanitá a krásná jména zrostlinářska počituje. Zpozoroval jsem ale také, jak velice důležité věci pro každého zrostlináře naše Slovensko v lůnu svém chová. Abych tedy tylo tak krásné poklady odkryl, k dalšímu skaumání cestu proklésnil, a milovníkům přirody srdečnau žádost čím nejspíš vyplnil, za povinnost sem si položil podlé možnosti co nejdůkladněji tuto Květnu vypracovati, a za vděk milému národu slovenskému na oltár přinésti.

Přítomný spis zrostliny síce jen podlé jména poznávati učí, o jejich moci, úžitku atd. se v něm ani zmínka nečiní, a síce pro tu příčinu, že totoť docela jiný velice obšírny předmet, jenž zvláštní dílo požaduje. Na základě však tohoto opisu i Lékář moc a účinek, i Hospodář, Lesník a Zahradník úžitek aneb škodlivost, i Bájeslovec význam a pojímáni zrostlin, snadněji a bez překážky poznávati, a ve vědě své dálé pokračovati bude moci. Tímto způsobem ale i každý milovník a skaumatel s maudrými zákony božími se obeznámí, svůj cit krásy vzdělá a zešlechtí, ba i sama přírody věda svůj stánek upevní.

Vyznačené pole této Květny jest: od Břetislavy vrcholy tatranskými, kteraužto čárau i Slováci od Rakaus, Moravy, Slézka, Haliče a Bukoviny odděleni jsau, až po prameny Tisy; odtudto korytem Tisy až po Tokaj, od Tokaje na Miškovec, Jager, Dindeš až po Vacovo, a tak naposledy hore korytem Dunaje opět k Břetislavě. V prostoře těchto mezí, v této kolébce praslovanů, nalezá se výše 2,000 rozličných výrodků, tak že z celé Rakauské Květny sotva 35 rodů schází. Za původných pak spoluobyvatelů našich považovati se mohau nasledující zrostliny, jenž jinde se zřídka, aneb docela nenalezají, a síce: Oves karpatský, Ploštičník smrdutý, Lomikamen karpatský, Klinec třpítivý, Zvonec karpatský, Kyčelnice žlázatá, Čilimník brvenný, Lesna hájní, Rozchodník sivý a tatranský, Šefran různobarvý atd.

Za nejpřiměřenější saustavu jsem uznal De Candolle-ovu, podlé kteréž se stupen vyvinutosti zrostlinné do povahy bere; aby však zvláště začátečníkům tato něco těžší saustava překážky nezavdávala, připojeno jest: Rozdělení zrostlin na třídy, a tříd na rody podlé saustavy Linné-ovy, což za klíč slaužiti bude. Rody pak jsem uspořádal podlé Nees ab Essenbecka, a výrodky podlé Kocha, ale i podlé náhledů mých vlastních. Za prameny mi při této práci slaužili spisy: PP. Dra Presla, Rochla, Dra Wahlenberga, Hrab. Waldsteina a Prof. Kitaibla, Svobody, Schultessa, Dra Endlichera, Langa, Dra Sadlera, Dra Reichenbacha, Dra Lumnitzera, Diószegiho a jiných. K dokonalosti samého díla nemálo mi dopomohli svými dopisy, jménoslovy atd. můj první v zrostlinářstvě učitel Důstojný Sam. Reuss, Dr. Flittner, Dr. Reissek, Prof. Laco, Dr. Antal, Prof. Hažlinský, jimž všem za jejich ochotnost srdečně děkuji. — Má vlastní známost se vztahuje na celý Gemer, Boršod, zvláště okoli Miškovské, Pešt, Břetislavu a Víden; tímto cílem sem cestoval z Břetislavy do středních Tater, na Matru a jinde.

Co se Jmén týče, tu za vzor mi slaužil náš první slovanský zrostlinopisec Dr. Presl. Ve všem ho však nasledovati nebylo možno, neb mnoha cizojazyčná, neslovenská, ale i neštastně tvořena jména se do jeho vzáctných spisů vkluzla, místo kterýchž sem byl přinucen buď prostonárodní slovenská, polská a ruská vložiti, buďto opraviti, aneb právě jména nemající jménem opatřiti. Tak kpř. místo tvořeného: Sněženka, Bařička, Věnečenka jsem prostonárodní slovenské Bíbolenka, ruské Trojzubec, a slovenské Ranostaj vložil; místo neslovanského: Vikev, Fazol, Vialka, jsem slovenské Ledník, Bob, Syrůtka umístil. Dálé pro nezvučnost a nezodpovídavost se proměniti musely, kpř. Povrženka, Kafratěnka, Věžovka, Řebratka, Řeřicha, na: Horna, Kamforník, Strmobýl, Perutník, Žerucha; a vůbec všem zmenšujícím, jako Vratička, Věšenka, Písečnatka, Vodňanka, Rosnatka, jsem vyhýbal. Některé pak rody vlastního jména ani u jiných slovanských národů nemající, utvořiti se musely kpř. Malachium: Měkula, Syrenia: Ochechule, Sylene: Lesna, Barbarea: z ruského Osennák, Farsetia: Šedík, Kernera: Napucha, Hudschinsia: Včasnín atd. Anobrž některá jména jednoho zvuku a kořene, a však rozličné rody značící, jako kpř. Řepka, Řepinka, Řepík, Řepa, aneb Hvězdník, Hvězdnice, Hvězdovka, aneb Vrbka, Vrbina, Vrba, Vrbice, musela se vytřeti a na místo nich jina vložiti, aby se tím rozdílné rody spolu nemýchali, a omylům i bludům přiležitost nezavdávala. Proměny tyto pro pokrok a přísnost vědeckau státi se musely, a však abych ze svevoli obvinován nebyl, k mému ospravedlnění služiž to, že se to s velikau šetrností dálo, a síce prostonárodní jména se neproměněna zadržela; co se opravování a tvoření některých jmén týče: na tom se více lét pilně pracovalo, vypracované k posauzení sběhlým jazyka zpytatelům předloženo bylo, a síce tím úmyslem, že podařené si národ oblibí a budaucí spisovatelé je přijmau. Při práci této mi zvláště drahý bratr Diakon Ludevít Reuss a Prof. Sam. Ormis svau ochotností nápomoci byli.

Právě tak jako jména i Názvosloví kritickau opravu podstaupiti muselo. Tu celá saustava Linnéova se znovu založiti musela, na základě staroslovanských slov: ot, mať, baťo a brat, a místo Pětimužstvo (Pentandria) řeklo se: Pětotnice; m. Dvaumocenstvo: Dvojbatnice; m. Saurodíctvo: Matotnice atd. Místo dolejšek (basis) utvořeno: spodlina; m. znakobrátěný (resupinatus): zvrtlopyskatý; m. šklebivý (ringens): stulipyskatý; místo dvojsmyslného vlnatý (lanatus et undatus) přijalo staročeské: vltatý (undatus) a vlnatý (lanatus); m. pukavý (dehiscens): ruské šelivý; místo květenstvo: polské květostan; m. lat: slov. metlina; m. preslínek: slov. zvrtlík; m. úžlabí, lepší: pazucha; m. prut: slov. býl; m. sekaný, poltěný, štěpný užívalo se na krátce ná-, půl- a průsečný. Dále: familia se pojménovala: rodinau, genus: rodem, species: výrodkem a varietas odrodkem. Nic méně i na některé tvořivé předložky a koncovky, jako: pa, pra, pře, leda, celo, laký, dobný, atý, ovný se zvláštní ohled bral.

Konečně doložiti musím, že při vší práci a pilnosti, ještě by se mnoho, jak v samé věci, tak i slohu a řeči opraviti mohlo, což však na pohodlnější časy a spojeným silám poraučím: mně pak na tento čas nechať tá naděje za odměnu zůstane, že snaha má, kterau sem i Národu svému vděčnost proukázal, i základ k dalšímu skaumání zrostlinstva našich krajů položil, přiměřené ceny a uznalosti dojde.

Psáno ve V. Revúci 1852 měs. Julia

spisovatel.

Zrostlinářské názvosloví

(Terminologia Botanica)

§ 1. Úvod

Zrostliny jsau ústrojně složené, necitlivé, samovolně se nepohybující těla (útvory), podlé kterýchž známek se dostatečne od říše kovů a živočichů rozeznávají, a samostatnau Říši Zrostlin (Regnum vegetabile) činí. Jedna pak každá zrostlina se může považovati jako úplný ústroj (organismus), jenž opět své zvláštní stroje (organa) má; úloha tehdy Názvosloví jest: tyto jednotlivé stroje, údy a jejich proměny opísat, vysvětlit a ustanovenými výrazy čili názvy (terminus) označit.

Při každé téměř zrostlině pět hlavních strojů pozorujeme, totiž: kořen, pen, list, květ a plod; pročež pořádkem tímto i jejich opis nasledovati bude.

I. Kořen

§ 2. Jeho povaha

Kořen (radix) jest spodní částka zrostliny, do země, vody aneb jiných zrostlin sestupující, kdežto potřebnau potravu pro jiné údy nadobývá, a celé zrostlině k upevnění slauží. Podlé toho již, do jakové půdy kořen sestupuje, i zrostliny mohau býti pozemní (terrestres) t. j. na zemi, vodní (aquaticae) t. j. ve vodách, aneb cizopasné (parasitae) t. j. na jiných zrostlinách žijící.

§ 3. Kořena částky jsau:

1. Prakořen (radix primaria seu corpus radicis) jest hlavní tělo kořena, z kteréhož jiné menší údy a stroje vyrastají.

2. Pakořeny (rami primarii radicis) jsau značnější větve prakořena.

3. Podpakořeny (rami secundarii radicis) jsau větvičky pakořena.

4. Vlákna (fibrillae radicis) jsau nejtenší větvičky kořena.

5. Kořenné vlasy (pili radicales) nejútlejší vlásky, všudy po kořenu rozložené.

6. Cicadla (baustoria, spongiolae seu papilli radicales) jsau zhraubené konce vlasů při některých vodních zrostlinách, a záležejí ze sklépkovatiny.

§ 4. Kořena výrodky jsau:

1. Zemzim (rhizoma) jest podzemní, mnohoroků žijící, obyčejně dřevnatý kořen, jenž každoročně nové, přes léto trvající pni vyhání, kpř. Lilije, Kosatík.

2. Cibule (bulbus, hybernaculum) jest cibulodobný, podzemní, jednopuční kořen, jehož terčovitá částka ze spodku vlákna vypauští, z vrchu pak blanami otočená, peň vyhání, kpř. Cibule, Česnek. — Její částky jsau: a) Pracibule (lecus) stroj terčovitý, ze spodku vlákna vypauštějíci, na povrchu pak dínce udržující. b) Dínce (placenta bulbi) na pracibuli ležící, homolovitý aneb nadmutý stroj, na nemž cibulní puk vězí. c) Cibulní puk (gemma bulbi) puk, jenž se v peň vyviňuje a záleží z blán, obálek, šupín atd.

3. Bambula (tuber) kořen podzemní, obyčejně tlustý, mnohopuční, z jehožto puků vlákna a býly vyrostají, kpř. Kromple.

4. Kořen vláknatý (radix fibrillosa) záleží z mnohých nitkodobných, do hromady sbitých vláken, bez prakořena vlákna ale mohau větvité býti, kpř. mnohé Trávy: Oves.

5. Poplaz (stolo) jest boční, z kořena na povrch vystupující a po zemi se plazící, listonosný kořen, kpř. Tratitop, Ostřice.

II. Peň

§ 5. Jeho povaha a částky

Peň (caudex, stirps, cormus) v nejširším smyslu jest stroj zrostliny hoře rostaucí, květ, listy, ovoce atd. udržující. Jeho částky jsau:

1. Prapeň (corpus stirpis) hlavní částka pňa, z kteréhož vystupuji:

2. Větve (rami) a z těchto opět

3. Větvičky (ramuli).

§ 6. Hmotné částky pňa jsau:

1. Pokožka (epidermis) ona jest povrchní, obyčejně cele stlačená, blanatá, útlá, všecky údy zavinující sklépkovatina.

2. Kůra (cortex) vrstva sklípkovatiny kůrové, všudy pod pokožkau a nad lýkem ležící.

3. Lýko (liber) vrstva pod kůrau, samé dřevo otočující, jináče záleží z vlastni sklépkovatiny.

4. Dřevo (lignum) pod lýkem, stržeň zavinuje. Jeho měkší a kyprejší vrstva se Podlyčím (alburnum) nazívá, jenž jest dřevo, ale dokonale nevyvinuté.

5. Stržeň (medula) vrstva nejstřednější, měká, dřevem objatá.

§ 7. Peň z ohledu trvanlivosti může býti:

1. Jednoroční (annuus) z jaři ze semena vyrostající, přes léto květ a plod nesaucí, na podzim však hynaucí. Zrostliny takovéhoto pňa nazívají se zelinami (herbae).[1]

2. Dvauroční (biennis) peň první rok jen listy utvořující, druhý rok kvitne, nese plod a zemírá. Zrostliny tyto nazívají se Bylinami.

3. Mnohoroční (perennis) jest peň mnoho roků žijící, každoročně květ a plod donášející. Zrostliny tyto nazívají se též Bylinami. Pri těchto se rozeznává:

a) Polokeř (suffrutex) bylina, kteréž letorosty na podzim vyschnau, tak že se jen vrchní její částky preš zimu zachovají.

b) Keř (frutex) bylina, kteréž letorosty i přes zimu trvají.

c) Polostrom (arbuscula) keř výsosti 10—20 stop.

d) Strom (arbor) výsosti 25 stop i výše.

§ 8. Pňa výrodky jsau:

a) Polopni; sem přináleží:

1. Roždí (turio) aneb rozha, letorost; jest jednoroční z podzemního kořenného puku byliny vystupující listo- a květonosný peň; však jen za jedno leto trvající, kpř. Chřest.

2. Klest (sarmentum, flabellum) jest boční na povrch země vystupující, zdlaužený, nitkodobný peň, jenž se v stavcích zakořenuje, a odtud hoře novau zrostlinu vyhání, kpř. Jahodník.

3. Pyř (soboles) jest boční, pod zemí se tahající kořen, jenž ze svých stavců kořenné vlákna vypauští.

b) Vlastní pni:

1. Stéblo (culmus) jest peň, kořenem vláknatým opatřený, hluzatý, listnatý, listy při spodku pošvatými, kpř. při všech a jedině Trávách.

2. Lodyha (scapus) jest peň málo- aneb i bezlistý, zelinovatý, květonosný, a proto se i za stopku považuje, kpř. Pupava.

3. Býl (caulis) peň listo- a květonosný, bez šupin, listy zřídka pošvatými, zelinovatý, jednoroční, kořenem rozličným, kpř. Len, Konopa, Chmel.

4. Trupel (truncus) peň mnohoroční, dřevnatý, každoročně květ a plod donášející, kořenem tlustým, větvitým. Povahu má síce byle, ale věkem se liší, kpř. Slivoň, Hruše, Topol.

5. Trsť (calamus) peň kolénkatý, listnatý, plnistý (stržnem naplněný), povahu má stebla, listy a jejich pošvy zřídka scházejí, kořenem vláknatým, kpř. Ostřice.

III. List

§ 9. Jeho povaha a částky

List (folium) jest stroj obyčejně plochý a zelený. Jeho částky jsau: a) Nožka (petiolus) držadlo, na kterémž listní tlapka vysí, jestliže schází, list se sedivým (sessile) nazívá. b) Tlapka (discus seu lamina folii) rozšířená a tenká plocha, obyčejně skrze nôžku udržovaná. Na tlapce se poznamenává: alfa) Líce (pagina superior) povrch tlapky vrchní, a beta) Opak (pagina inferior) povrch tlapky spodní, čili hřbet.

§ 10. Listní stroje jsau:

1. Pošva (vagina) jest vlastně nožka v list proměněná a peň otočující. Při trávách se podobá zdlaužené trubce, a zřídka žeby se samotná bez tlapky nalezala.

2. Šupina (squamma) stroj listu podobný, obyčejně tenký, blanatý, bledý a suchý.

3. Panožka (stipula) stroj listu podobný, nalezá se při nožce a zdá se býti nevyvinutý spodek listní tlapky.

4. Pastopka (bractea) stroj listu podobný a nalezá se při květní stopce.

5. Opasek (ochrea) jest panožka vůkol hluzy vyrostající, jenž býl jako krátká a při vrchu uvolněná pošvička otočuje. Záleží vlastně z dvau spolu srostených panožek.

6. Jazyček (ligula) stroj drobný, blanatý, mezi pošvau a tlapkau se nalezající. On jest vlastně z panožky špic a vídal ho jedině při trávách.

7. Taul (spatha) jest opasek, obyčejně bílý a blanatý, květy před výkvitem cele zakuklujíci.

8. Obojek (involucrum) stroj pastopkatý, jenž pod stopkami, — obojček (involucellum) pak pod stopečkami se zjevuje. Jednotlivé lístečky zeliši (phylloma) slovau. Nalezá se při Okolíkatých kpř. Mrkvě, Petrušce.

9. Zákrov (anthodium, periclinium, calix communis) jest obojek kalichu podobný při Spoluložných, na př. Slunečníku. Jestliže se pod ním ještě menší obojek nalezá, zákrovčekem (calyculus) sluje. Jednotlivé listečky zákrova se klonkami (foliola) a zákrovčeka klonečkami jmenují.

10. Pleva (palea) jest stroj suchý, blanatý, drobný, a nalezá se v lůžku některých rodů, zvláště u Spoluložných; při trávách se však pod Plevau kalich rozumí.

11. Upoňka (cyrrhus) aneb ručička, jest stroj nitkatý, víc méně pokrutěný, zelený, jenž ze špicu lista aneb ze samého pňa vyrostá, na okolné předmety se sachycuje, a zelinu ovesenau drží, kpř. Bob, Hrách.

12. Hampula (ampula) listní stroj na kořenu, okrauhlý, dutý, zavřený, jenž vnitř povětří udržuje.

IV. Květ

§ 11. Jeho povaha

Květ (flos) jestiť částka zrostliny obyčejně barvená, kalich, korunu, rodostroje a zárodek budaucí zrostliny v sobě obsahující. Držadlo, na kterémž květ sedí, nazívá se stopkau (pedunculus), jestliže schází, květ sedivým (sessilis) sluje.

§ 12. Květostan

Květostanem (inflorescentia) se nazívá, když více květů v jistý směr a určitau formu se skládají. Sem přináleží:

1. Zvrtlík (verticillus) jest květostan, při kterémž peň v jisté výsosti, na jistých místech kolkolem, na způsob prstena, stopkami jest obsazený. Zvrtlík může býti celý (completus), když stopky a květy kolkolem jako prsten peň objímají, aneb půlzvrtlík (semiverticillus), když stopky jen půl pňa obsazují.

2. Klas (spica) kdež os pozdlaužky hustými, sedivými květy jest obsazená.

3. Pálka (spadix) představuje klas, ale se od něho tím liší, že má dužnau a hrubau os, v kteréž květy, jakoby vtisnuté, se nalezají.

4. Klásek (spicula, locusta) jest klas při trávách.

5. Hrozen (racemus) kdež rovnodlauhé stopky, vezdlauž osi, s rozličných bodů vystupuji, kpř. Réva.

6. Řasa (amentum) jest zhustěný klas, jenž po kvitu, spolu i s květem, plodem a osí odpadává, kpř. Vrba.

7. Šiška (strobilus) klas, však jen matrné květy udržující, kteréhož šupiny později stvrdnau a zdřevenějí, kpř. Jedla, Smrek.

8. Metlina (panicula) kdež delší i kratší větve a stopky, z rozličných bodů vezdlauž obecné osi vycházejí, a na všecky strany se rozvětvujú, tak ale, že závrší (temeno) nedosahují, kpř. Oves, Proso, Stoklas. Metlina může i z hroznů, klasů atd. složena býti.

9. Kytka (thyrsus) jest metlina, od níž se však rozeznává velkými a zhustěnejšími květy, a kratšími, i hrubšími stopkami, kpř. Maďal.

10. Vrcholík (corymbus) jest metlina, od níž se však rozeznává tím, že stopky závrší dosahují, kpř. Stolistník, Vratič.

11. Razsošník (cyma) kdež z pod koncovného jednotného květa, na způsob okolíka, vystupují vydličkovatě dělené stopky, jednotné květy nosící, kpř. Pryšec.

12. Komolík (anthela) kdež z pod koncovné hlávky (jenž ze zhustěných květů záleží), vydličkovatě dělené stopky vystupují, kpř. Škřípina.

13. Klubko (glomer) jest razsošník, jenž z drobných a zhustěných kvetů záleží.

14. Okolík (umbella) kdež z jednoho bodů mnohé do závrší sahající stopky vystupují, tak ale že přitom ještě každá stopka ještě menší okolík (okolíček) drží. Stopky tyto se papršleky (radii) a stopečky (radioli) nazívají, kpř. Mrkev, Kopr.

15. Okol (sertulum) jest okolík bez okolíčků.

16. Vázanka (fasciculus) jest zhustěný razsošník, kratičkými, sotva rozeznanlivými větvemi, kpř. Klinec bradatý.

17. Hlávka (capitulum) kdež květy na zkrácené osi jsau sedivé, a v kůli složené. Jest vlastně klas, květy v kůli shromažděnými, při kterémž se někdy i krátké stopky pozorují, kpř. Dětel.

18. Košatník (calathium) jest hlávka zákrovem aneb zákrovčekem otočená, se všeobecným lůžkem, v kterémž kvítky spoluložných zrostlin bytují, kpř. Púpava, Slunečník.

§ 13. Kalich

Kalich (calyx) jest stroj květa zevnitřní, obyčejně zelený, od koruny hrubší, koruna a rodostroje zavinující. Kalicha výrodky jsau: 1. Pleva (gluma, calyx) při trávách obyčejně z dvau chlopen (valvae) žáleží. 2. Páper (pappus) považovati se může, jako kostlivec a žily z kalicha, a nalezá se na plodech spoluložných.

§ 14. Kalich z ohledu dělitelnosti může býti:

1. Kálkatý (sepalum) když se kalich na samostatné a uvolněné lístečky dělí, a jedno od druhého bez porauchání se odděliti dají. Jednotlivé lístečky se kálkami (sepalum) nazívají.

2. Celokálkatý (monophyllus) když jsau kálky, i né docela, tehdy aspoň při spodku srostěné, tak že se bez porauchání oddělit nedají. Kalich může přitom býti: a) násečný (fissus) totiž do čtvrtiny, b) půlsečný (partitus) málo niže polovice, aneb i c) průsečný (sectus) téměř do spodku pozařezívaný.

§ 15. Kalicha částky jsau:

1. Trubka (tubus) spodní, přioblá, valcovitá částka u kalicha celokálkatého.

2. Limec (limbus) vrchní, víc méně rozšířená částka okolo hrtana.

3. Hrtan, hrdlo (faux) vrchní otvor kalicha límcem otočený.

4. Pysky (labia) povstávají, když se celokálkatý kalich násekem na dvě částky rozdělí, z čehož povstává vrchní a spodní pysk (labium inferius et superius).

§ 16. Kalich v poměru na plod jest:

1. Nadplodný (epigynus, superus) na vaječníku aneb plodu sedivý.

2. Oplodný (perigynus, semisuperus) když kalich jen do polovice vaječník aneb plod přikrývá.

3. Podplodný (hypogynus, inferus) když se kalich pod samým plodom aneb vaječníkem nalezá.

§ 17. Koruna

Koruna (Corolla) jest stroj květa vnitřní, útlý, obyčejně barvený, a bezprostředně rodostroje zavinující. Její výrodky jsau: 1. Hašpan (glumella, qorolla) při trávách, jest zavinutá plevau, a záleží z dvau chlopen (valvae). 2. Lubina (perigonyum) jediný, samotný, kalichu aneb koruně podobný obvin květa. Podobáli se lubina kalichu, tehdy kališní, pakli koruně, tehdy korunní (perigonium, calycinum, corolinum) sluje. 3. Ledakoruna (paracorolla) jest stroj tváři a podoby rozličné, ani ku koruně, ani ku kalichu nepřináleží. Podobáli se ledakoruna lupenům, tehdy Ledalupeny (parapetala), jestli tyčinkám, tehdy Ledatyčinkami (parastamina), jestli pak slaupikům, tehdy Ledaslaupiky (parastyli) sluje.

§ 18. Koruna z ohledu na dělitelnost může býti:

1. Lupenatá, když se koruna na jednotlivé, uvolněné lístečky čili Lupeny (petala) dělí. Na jednotlivém lupenu se opět poznamenává: a) Nehet (ungvis) totiž jeho spodní saužená částka, jenž do lůžka aneb do kalicha vmístěna bývá, a b) Krňka (lamina) vrchní a rozšířená částka tupena.

2. Celolupenná (monopetala) když jsau lupeny, i né docela, tehdy aspoň při samém spodku spolusrostěné. Mezitím koruna celolupenná muže býti jako kalich ná-, půl- a průsečná. § 14.

§ 19. Koruny částky:

Krom: 1. Trubky, 2. Limce, 3. Hrtana, a 4. Pysků, již podle § 15 vysvětlených, jsau ještě nasledující:

5. Tlama (rictus) otvor mezi dvěma pyskama.

6. Podnebí (palatum) jest plocha a povrch vnitřních pysků, kteréž se při stulipyskaté koruně scházejí.

7. Leb (galea) jest na vrchním pysků vrchní částka, jenž z několik lupenů jest složena, a podobá se lebu, kpř. Vstávač.

8. Šišak (Cassis) jest největší na vrchním pysků lupen, šišaku podobný, kpř. Oměj.

9. Hrtol (struma) jest zaokrauhlená vydutost spodního pyska, kpř. Hledík.

10. Ostruha (calcar) jest tenký a dlauhý přívěsek koruny, vnítř prázdný, aneb medunku udržující, kpř. Květel.

§ 20. Koruna z ohledu na podobu jest:

1. Trubkovitá (tubulosa) totiž oblá, zdlaužená, všudy stejné hrubosti.

2. Kyjakovitá (clavata) na spodku zaokrauhlená, v prostředku břichatá, a na vrchu zaužená.

3. Kůlatá (globosa) kůli podobná.

4. Zvonkovitá (campanulata) výše spodku bříchatá, výše prostředku trocha stáhnutá, límcem odstálým.

5. Číšovitá (cyathiformis) koruna trubkovitá, od spodku hoře vždy širší, — obrátěno-homolovitá.

6. Mísečkovitá (urceolala) koruna trubkau velmi krátkau, límcem znáhla rozšířeným.

7. Nálevníkovitá (infundibuliformis) koruna trubkau valcovitau, obrátěno-homolovitau, límcem odstálým.

8. Svícenovitá (hypocratcriformis) koruna trubkau oblau, stejně hrubau, zdlauženau, límcem vodorovně odstálým.

9. Kolesovitá (rotata) koruna trubkau překrátkau, límcem širokým, vodorovně odstálým.

10. Jazyčkovitá (ligulata) koruna trubkau překrátkau, z kteréž limec (podoby jediného lupena) dlauhý, rovnošírý vystupuje, kpř. u Spoluložných.

11. Stulipyskatá (personata) koruna, kteréž pysky úplně jeden na druhý přiléhají.

§ 21. Výrodky koruny:

1. Křížnatá (cruciata) záleží ze 4 lupenů, 4 kálek, v kríž složených, potom ze 6 tyčinek, 2 menších a 4 větších. Plod její šešula aneb šešulka. Všecky takovéto koruny přináležejí do třídy Čtverbatnici.

2. Růžovitá (rosacea) záleží z 5 stejných-mnohých do kalicha vmístěných lupenů; tyčinky uvolněné. Všecky tyto do Dvadcetotnici přináležejí.

3. Slézovitá (malvacea) záleží z 5 stejných na spodku s pilířem tyčinek, a mezi sebau srostěných lupenů. Tyčinky jsau jednobratné, a proto přináležejí do Jednobratici.

4. Klinčekovitá (cariophyllacea) záleží z 5 stejných lupenů, nehty předlauhými, kalicha celokálkatého, 10 tyčinek. Všecky tyto přináležejí do Desetotnici.

5. Motýlovitá (papilionacea) koruna nepravidělná, záleží: a) z Prápora (vexillum) totiž vrchního největšího nepárného lupena. b) Z dvau Křídel (alae) totiž z dvau párných, sobě vstřičně postavených, nehtatých, pod práporem leživých lupenů, a c) z Člnku (carina) totiž lupena loďce podobného, plodidla zavinujícího, práporu protipostaveného. Všecky takovéto koruny, přináležeji do Dvojbratici, kpř. Hrách, Bob.

6. Lilijovitá (liliacea) záleží z lubiny 6 slejně lupenaté, 3 — 6 tyčinek. Takměř všecky do třídy Šestotnici patří, kpř. Lilije, Česnek, Ladona, Křivatec, Kosatík.

7. Vstávačovitá (orchidea) záleží ze 6 nepravidelných lupenů, z třech vrchních a třech spodních, na vaječníku sedivých. Spodní lupen pyštekem (labellum) a ostatní lebem (galea) slují. Všecky takovéto do Matotnici přináležejí, kpř. Vstávač, Holoplus.

8. Plevnatá (glumacea) záleží z plev, hašpana a pakorunky; jináče zelená, jednotná a jednotné rodostroje zavinující. Nalezá se při trávodobných zrostlinách. Všecky takovéto do Trojotnici přináležejí, kpř. Kukuřice, Mušec, Proso, Stoklas.

9. Rautičkovitá (fumaroidea) záleží z 4 křížnatých lupenů, vrchním větším, bočními staulenými, plodostroje zavinujícími. Všecky takovéto přináležeji do třídy Dvojbratici.

§ 22. Plodidla

Plodidla (organa genitalia) jsau nejhlavnější částky květu; sem přináleží:

1. Tyčinka (stamen) stroj povahy samcové, zúrodnující, brzo mizící. Částky, z kterýchž záleží, jsau: a) Nitka (filamentum) držadlo tenké, pelnici udržující, zřídka žeby scházela. b) Pelnice (anthera) stroj vačku podobný, vnitř z více pauzdřiček složený, pel udržující, kteréž se rozličným způsobem šelí; strmí na špicu nitky. c) Pel (pollen) mauční prach v pauzdřičkách pelnice bytující. Pod sklem se zrnkům podobá a pelními zrnkami (granula pollinis) sluje.

2. Slaupek (pistillum) stroj květa středostředný, po zúrodnění v plod se proměnující, povahy samiční. Jeho částky jsau: a) Čnělka (stylus) částka nitkodobná, hoře strmící, na vrchu bliznu, při spodku vaječník mající. Pod ní se často nalezá i stroj rozličné podoby, jenž se Podčnělkau (stylopodium) nazívá. b) Blizna (stigma) stroj na samém vrchu čnělky, podoby rozličné, pel přijímající. c) Vaječník (ovarium, germen) stroj pod čnělkau ležící, obyčejně zhraubený, a v sobě vajíčka (ovula), ještě nevyvinuta a nezřala semena, udržující. Někdy vaječník na stopce sedí, kteráž se Plodonosem (gynopodium) nazívá.

§ 23. Květní lůžka

Pod květnými lůžky (receptacula) rozumíme spodlinu květa, kam koruna, kalich a plodidla vmístěny bývají. Jejich výrodky jsau:

1. Lůžko (receptaculum) rozšířenost terčovitá čili plocha, na kteréž mnoho vaječníků sedí, kpř. u Spoluložních.

2. Posteliště (torus) plocha, na kteréž koruna, kalich a tyčinky sedí.

3. Stlaň(thalamus) plocha, na kteréž koruna, kalich i tyčinky, i vaječník sedí.

V. Plod

§ 24. Jeho částky

Plod (fructus) jest úplně vyvinutý vaječník, k němuž se připočituje:

1. Semenice (pericarpium) jest závin, semena otočující, a záleží z třech saustředních blán, totiž: a) Nažilovice (epicarpium) nejzevnitřnější, b) Žilovice (mezocarpium) prostřední, a c) Šnurovice (endocarpium) nejvnitřnější; — krom těchto blán sem patří d) Patřina (Placenta), jest švík šnurovice, jenž pupořiny vypauští. Víc spolusrostěných patřin pilíř (columella) utvořují. e) Pupořina (funiculus umbilicalis) jest stroj nitkodobný, zdlaužený, semena s patřinau spojující.

2. Semeno (semen) jest vajíčko úplně vyvinuté, a puk budaucí zrostliny v sobě schovávající. Ono záleží: a) z Jadernice (spermodermis) jenž jest všeobecný, blanatý závin jadra, a jejíž částky opět jsau: alfa) Kožice (testa) nejzevnitřnější, beta) Mesovice (mezospermium) prostřední, obyčejně tlustá, a gama) Podmesovice (endopleura) nejvnitřnější, samé jadro otočující blana. Na jadernici se ještě dále poznamenáva: Dutenice (hilus) bodka, kdež pupořina vtělena byla, a Halena (arillus) rozšířená pupořina, semeno cele, aneb jen z částky zavinující. b) Jadro (nucleus) semenní hmota, jadernicí otočená. Jeho částky jsau: alfa) Bilek (albumen) hmota obyčejně bílá, měká, maukovitá, za pokrm klíviku slaužící. beta) Klívik (embryo) puk a zárodek budaucí zrostliny, kterýž v samau zrostlinu vyrostá. Tu se ještě poznamenává: Kořínček (radicula) kořen budaucí zrostliny; Dělohy (cotyledones) nejspodnější lístečky klívika počtem 2 i více, na pírku čnějící, a Pírko (plumula) peň budaucí zrostliny.

§ 25. Ploda výrodky jsau:

1. Lusk (legumen) plod suchý, košatý aneb dřevnatý, dvojchlopnatý, šelivý, mnohosemenný, jednopauzdratý, dvojšvíkatý, semeny o brušní švík lapenými, kpř. Hrách.

2. Struk (lomentum) plod suchý, mnohosemenný, příčnými přehradami ve více pauzdra dělený, kteráž uzřalá se rozpadávají, kpř. Ranostaj.

3. Mechuřina (folliculus) plod suchý, z jednoho plodolista záležející, 1 pauzdrý, 1- více semenný, 1 švíkatý, jenž, když uzřeje, brušním švíkem se šelí, kpř. Zimzelen.

4. Šešula (siliqua) plod suchý, dlauhý, 2 plodolistý, 2 chlopnatý, 2 švíkatý, 1- více semenný, semeny střídavě na obau švíkoch lapenými, kpř. Cingocel. Šešulka (silicula) jest šešula, jen že tak široká, jako dlauhá, kpř. Tařice.

5. Tobolka (capsula) plod suchý, mnohosemenný, více plodolistý, 1- více pauzdratý, semena kypře udržujíci, a rozličným způsobem se šelící, kpř. Mydelník, Lesna.

6. Puštička (pyxidium, capsula circumcissa) jest tobolka, jenž se příčně šelí, a Baňku (amphora) t. j. spodní částku, i Víčko čili vrchnák (operculum) shazuje, kpř. Blen, Durman.

7. Mošnička (utriculus) plod suchý, 1 semenný, šelivý, 1- více plodolistý; semenice semeno kypře otočuje, kpř. Sléz.

8. Ořech (nux) 1- více pauzdratý, 1- více semenný, nešelivý, jadernicí, jako kámen tvrdau, kpř. Ořech.

9. Létačka (samara) jest vlastně ořech, však od něho měkší i 2 křídlatý, kpř. Javor.

10. Holec (caryopsis) plod suchý, 1 semenný, nešelivý, 1 pauzdratý, jadernicí na semeno tesno přiléhající, kpř. Trávy: Žito.

11. Plevús (achaenium) plod suchý, 1 — 2 semenný, nešelivý, podkvětný, jadernicí k jadru přirostenau, kpř. Spoluložné: Vratič, Bodlák.

12. Šeluch (cremocarpium) vlastně plevús, ale 2 pauzdratý, 2 semenný, vězí na plodonosu, kpř. Okolíkaté: Mrkev. Šeluza (mericarpium) jest jedna polovice šelucha; na níž se rozeznávaji: a) Rebra (costae, juga) počtem 5, aneb 10, z kterýchž pět prařebry (primaria juga), a jiné 5 pařebry (secundaria juga) se nazívají. b) Řezíky (valleculae) járčeky mezi řebry. c) Olejníky (vittae) jsau nitkodobné průdušnice, olejovitý mok udržujicí, v samé semenné hmotě vězící.

13. Jablko (pomum) plod důžný, nešelivý, více pauzdratý, jehož blanaté aneb chrupkaté plodolisty — vyvinutým kalichem otočené — v samém středu v celinu srostěné jsau, kpř. Jablko, Kdaule.

14. Kostkovice (drupa) plod důžný, nešelivý, jenž v mesitém středu 1- více pohřížené kostky (pyrenas) udržuje; kostka jest zdřevenělá žilovice, kpř. Sliva, Třešna, Mišpule.

15. Jahoda (bacca) plod důžný, 1- více pauzdratý, z mesité žilovice záležející, kteréhož pauzdra, útlá šnurovice utvořuje, semena pak nejsau vždy v středu spolusrostěné, kpř. Tykev, Jahoda.

16. Ledatobolka (capsula spuria), Ledaořech (nux spuria) a Ledakostkovice (drupa spuria), jsau plody již výše vysvětlené, s klerýmiž kalich, koruna, stopky a pastopky srostené bývají.

§ 26. Spojitost ploda

1. Švík (sutura) jest značná, na plodu vyhlubená aneb vyzdvížená čára, jakožto znak spolusrostených plodolistů, jenž v čas zřalosti se rozpukuje, čili šelí. Onť jest trojaký: a) Švík brušní (sutura ventralis, seu seminifera), povstává, když dvau rozličných plodolistů kraje spolu srostají. b) Švík hřbetní (sutura dorsalis) vlastně přes prostředek plodolista běžící pražila, ale v čas zřalosti se šelící. Často schází. c) Švík přehradný (parietalis) jest ten, jenž z více spolu srostených plodolistů povstává, kteréžto v středu brušními švíky jsau srostené.

2. Přehrady (disepimentum, septum) jsau přepravy, jenž vnitř prostor ploda na menší prostory čili Pauzdra (loculi) přepravují. Přehrady jsau úplné (completa), když se úplně v středu scházejí a spojují, aneb neúplné (incompleta), když přehrady do středu nedosahují.

3. Šelivost (dehiscentia) jest způsob, jakovýmž se plod puká a škeří. Ona může býti: a) chlopnatá (valvalis), když se plod vezdlauž švíků pravidelně roztrhuje, b) příčná (transversalis), když ne vezdlauž švíků, ale příčně (šikmo) puká, c) průdušní (poris dehiscens), když plod dírky dostává, kpř. Mák.