Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dějiny lásky 4

Stanislav Kostka Neumann

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Zuzana Berešíková, Jaroslav Geňo, Marián André

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0169-5

Pôvodná publikácia

Stanislav Kostka Neumann. Dějiny lásky 4. Nakladatelství L. Šotka. Praha 1925. 492 s.

Bibliografické poznámky

Dějiny lásky

Populární obrazy z dějin snubnosti, manželství a prostituce od pravěku až po dobu nejnovější

Podle výsledků bádání moderního a vědeckých děl nejspolehlivějších sestavili a zpracovali Dr. Hynek Záruba a Jiří Votoček

S mnoha obrazy

Díl IV.

Praha 1925

Nakladatelství L. Šotka, Praha II.

Tiskly Grafické závody Neuber, Pour a spol., Praha I

Díl čtvrtý. Láska východní

Kapitola první. Několik slov úvodem — žena, láska, manželství a prostituce ve starém i soudobém Egyptě

Původ Egypťanů. — Hlavní rysy dějin egyptských. — Ráz staré kultury egyptské. — Postavení ženy ve starém Egyptě. — Stará říše. — Nová říše. — Pohlavní život. — Manželství. — Harémy — Sňatky se sestrami. — Cizoložství a rozvod. — Prostituce. — Žena v Egyptě soudobém. — Koptky. — Fellašky. — Ghawazee-avâlim-almeh. — Egyptské krčmy a prostituce. — Chawâlové.

V předešlých dvou svazcích seznámili jsme se s hlavními liniemi vývoje lásky a s pohlavními, jakož i manželskými poměry až na práh nové doby, majíce však na zřeteli především Evropu a zabírajíce do vypravování svého jen zcela nepatrně země a národy mimoevropské. Ocenili jsme pohlavní rozkvět v klasickém starověku, vlivy křesťanské a nový rozkvět pohlavní lásky za renezance a zanechali jsme lásku v západním světě kulturním ve chvíli, kdy obzory všeho života milostného zkaleny byly hrozivými mračny: sifilidou, bankrotem humanismu a reformace, náboženskými chorobami a nemravností absolutismu.

Ponechávajíce si do posledního svazku svého díla pokračovati v dějinách lásky na půdě evropské až po naše dny a pak do stručných přehledů shrnouti celkový vývoj lásky, manželství a ženina postavení společenského, chceme se nyní obrátiti na Východ a k prastarým národům kulturním, do pohádkových zemí, kde urodily se vzácné plody kulturní dávno, dávno před evropskou civilisací. Bez podrobnějších obrazů lásky východní a bez hlubšího náhledu do pohlavních a manželských poměrů u nejstarších národů kulturních, chyběly by našemu dílu nejen veledůležité kapitoly pro dějiny lásky, poznání její pravé povahy a boj s předsudky křesťansko-kapitalistické společnosti, nýbrž i kapitoly velmi zajímavé a půvabné smyslnou lepostí a bohatstvím.

Egypt, Arabie, Čína, Japonsko, Indie, Persie! Země opravdu pohádkové, které ukazují nám kouzelné obrazy, ať již čteme o nich v dějinách nebo v básnictví. Přes to, že neúprosné ruce moderního bádání strhly tu nejeden třpytivý závoj a drsné ruce evropské civilisace mnohé zhanobily, přes to, že nenasytná lačnost západních imperialismů mnohé tu ubila a zničila, aby bělošským třídám vládnoucím umožnila vykořisťovat a zotročovat odlišná plemena, přece tajemná síla, vroucí touha uniknout z jednotvárné šedi evropského života a z jeho těžkých, holých okovů, pudí nás stále k starému Východu. Tak rádi a zvědavě sledujeme nové objevy na Nilu a Eufratu, v Libanoně a horách perských, tak rádi a horlivě čteme o životě na posvátném Gangu, v říši nebeské a v zemi chrysantém!

Buď pozdravena tato tajemná síla, buď pochválena tato vroucí touha! Nejsou to snad jen vzpomínky z dětství na některé pohádky biblické a pohádky z Tisíce a jedné noci. Je to stesk seveřanů po teplejším, barvitějším, bujnějším světě. Je to sen uštvaných otroků zuřivého shonu výrobního a obchodního po životě přirozené poesie, klidných dum a volnějších pudů. Je to touha civilisovaných Evropanů po exotice, která osvobozuje hlavu, vraženou mezi číslice. Je to také někdy vidina žen, jinak líbezně se usmívajících nebo jinak žhavých, vidina lásky žhavější, přirozenější, bezstarostnější a mezi kulisami, které jsou mnohem krásnější a více rozněcují, než naše střízlivé krajiny a městské parky, nevkusné příbytky, kavárny nebo — bary.

Plně chápajíce význam Západu a jeho velikých myšlenek a technických činů pro osvobození lidstva, plně rozumějíce nezbytnostem, které nám velí projíti kapitalistickou civilisací a po ní dlouhým dobám těžkých bojů a úsilí o nový pořádek všech věcí, dobře vědouce, že i tehdy, kdyby západní svět v dnešní své podobě úplně zanikl, budou to přece jen myšlenky v něm zrozené, které na konec spojí celé lidstvo k tomu, aby se uchopilo pravé skutečnosti a využilo jí k blahobytu, spravedlnosti a volnosti všech — nečekajíce „světla z Východu“, nesmíme nicméně nedbati sterých poučení, která nám Východ poskytuje. Přes veškeru domnělou povýšenost bělošskou, přes skutečnou povýšenost osvobozujících myšlének západních, počínáme dnes tušiti, že jeho veliká, rodící se právě vzpoura proti západnímu imperialismu jest velikým spojencem pravé myšlenky západní, a že touto vzpourou vejde Východ do našeho života netušeným způsobem. Nebude to jeho poesie a láska, nebudou to jeho dumy, barvy, ženy a umělecké zázraky, které nejdříve pocítíme vedle sebe; budou to jen šedivé a bolestné důsledky velikých bojů historických. Ale kéž aspoň ti, kdož nebudou moci porozuměti událostem, klamáni jsouce armádou lhářů ve službách vládnoucí třídy, pochopí aspoň brzy, že na těchto bolestných a těžkých cestách, v tomto krvavém sblížení dvou světů rodí se budoucí vyrovnání protiv a epocha lidstva, která bude nejvíce milovati a prováděti to, co se nám na Východě nejvíce líbí…

V kapitolách tohoto svazku nebudeme právě tak jako ve svazcích předchozích hovořiti jen o věcech líbezných a půvabných: o skutečná fakta nám běží, nikoli o pohádky, a skutečnost bývá tak často velmi drsná a krutá. Přes to však jsme přesvědčeni, že kouzlo Východu nepřestane obestírati ani chmurné obrazy, jichž nesmíme zatajovati. Kéž naši čtenáři a čtenářky doprovázejí nás s novou opravdovou chutí na této pestré pouti pohádkovými světy zaniklými i východním světem novodobým.

*

V Egyptě, této polooase, vražené do africko-asijské pouště, obklopené pouští a mořem, mající skvělou polohu světovou mezi Evropou a Východem a dvěma moři, žil již 4000 let př. Kr. svérázný, kulturně vyspělý národ, o jehož původ a příslušnost k některé skupině národů jest mezi badately dosud mnoho sporů. Podle jazyka byl by to národ semitský, ale podle bádání archeologického a anatomického byl skřížen se severoafrickými Hamity[1] i vlastními Afričany a Semity. Byl to tedy patrně národ smíšený, nemálo asi v důsledcích t. zv. konnubia t. j. dovolených snubních styků vzájemných mezi kmeny domácími a přistěhovalými. Je to také patrno z toho, že Egypťanky vykazovaly veliké rozdíly, pokud šlo o světlou nebo temnou barvu pleti. V nejrannějších nám známých egyptských projevech kulturních lze najíti jasné stopy vlivu starobabylonského.

Podle pověsti spojil prý král Menes různé ponilské státy v egyptskou říši, jejímž hlavním městem byla Memfis. Bádání dějinné zjistilo v tomto králi krále Ehe, který vládl kolem r. 3300 př. Kr. Po té vládlo Egyptu až do Alexandra Velikého 513 králů z 31 různé dynastie, kteří spolu s počátku mnoho válčili a jednotu říše porušovali. Slavnou stala se 12. dynastie (thébská), za které egyptská říše byla rozšířena na jih a obohacena mnoha skvělými chrámy a paláci. Za 13. a 14. dynastie nastaly nové zmatky, pak vpád kočovných kmenů jihoafrických, jejichž 15. a 16. dynastie (Hyksů) vládla většině země; jen v Thebách udržela se domácí dynastie. Nová říše počata byla za 17. dynastie a král A’ahmes (asi 1590 — 1560 př. Kr.), zakladatel dynastie 18. (thébské) zbudoval z ní největší veleříši světovou a dopomohl Egyptu k největší slávě a moci. Posledním velkým králem egyptským byl 2. král 20. dynastie, Ramses III. (1215 — 1183), opíral se však o žoldáky, takže jeho moc mohla býti podlomena kněžskými jeho protivníky, kteří na konec zvítězili. Za 24. dynastie rozpadla se egyptská říše asi na 20 malých knížectví. V r. 760 př. Kr. podmaněn byl Egypt králem ethiopským, v r. 664 dostal se do poroby asyrské. Teprve král Psametich I. obnovil v 653. říši, byl zakladatelem 26. dynastie a podporoval řeckou kolonisaci, ale stará sláva již se nevrátila. Psametich III. byl v r. 525 poražen velkokrálem perským. Několik králů 29. a 30. dynastie dobylo si dočasně jistou samostatnost, ale poslední dynastie byla opět řecká. V 332 vtrhl do Egypta Alexandr Veliký a připoutal jej na 1000 let k říši kolem středozemního moře. Po jeho smrti stal se egyptským králem makedonský místodržitel Ptolemaios I. (r. 306). Za něho stalo se z Alexandrie proslulé středisko světové učenosti a světového obchodu, dosáhnuvši největšího rozkvětu kulturního i hmotného. Ale za Ptolemaia IV. nastal úpadek a panství ptolemajovské udržováno bylo jen pomocí Římanů. Kleopatra, poslední vladař z rodu ptolemajského, spojila se s římským triumvirem Antoniem, ale když Octavian v bitvě u Aktia (roku 30.) zvítězil, sama se usmrtila. Tak stal se Egypt první provincií římskou a zůstal jí po 700 let. Za vlády římské i byzantské byl jeho stav hmotný sice dobrý, ač v době byzanské trpěl mnoho útiskem chamtivých úředníků, ale kultura jeho zanikla úplně v mezinárodní kultuře helenské.

Na počátku středověku byla většina egyptského obyvatelstva křesťanskou, hlásila se k sektě monofysitské,[2] kterou dodnes vyznávají Koptové. Když později moc byzantská nebyla již dostatečnou ochranou proti perským vpádům, přidal se Egypt k arabskému vůdci Amru a stal se za nedlouho zemí moslimsko-arabskou.

Ač staří Egypťané znázorňovali rádi výtvarně každou maličkost svého života, nezanechali nám mnoho dokladů o svém životě pohlavním a manželském. Ale i z toho mála, co od nich v tomto směru máme, jde najevo, že již v nejrannější době mela tu žena od dívčích let neobyčejně samostatné postavení, tak samostatné, že Řekové později se tomu posmívali. To je podivuhodné na starých památkách egyptských, že nikde neseznamují nás s počátky a prvními pokusy. Hotov, jako Palas Athéne, vyskočivší z hlavy Zevovy, představuje se nám politický i soukromý život v jejich nejstarších památkách. Také postavení ženy v těchto ranných dnech dokazuje, že předcházela mu dlouhá řada let vývoje, o nichž chybí nám každá zpráva. Rozhodně již ve čtvrtém tisíciletí př. Kr. zaujímá Egypťanka ve společnosti přednostní místo.“ (Ebers.)

Egypťanka dbala především velice na svůj zevnějšek. Nedorostlé dívky chodily nahé, nosily však ozdoby, hlavně pás kolem beder. Žena dospělá měla míti pleť co možná světlou a tuhé, tmavočerné vlasy, které spleteny do malých cůpků vroubily jí tvář. Zastrkovala si do nich květiny, a z malé nádobky kanul do nich vonný olej. Šat, pravidelně z přiléhavého, průhledného, velmi jemného plátna, nepokrýval jí prsou, paží a nohou. Hojné šperky zlaté, hlavně náušnice a náramky, krášlily její ztepilý zjev. S oblibou se šminkovala. Řasy a brvy líčila si směsí uhelného prachu s antimonem, někdy také na zeleno, aby zvýšila lesk očí. Rty barvila si červeně. Již na hliněné figurce, z doby před 1. dynastií, tedy z doby nejstarší, vyskytuje se toto nalíčení.

Vůbec vyvinula se kosmetika v Egyptě velmi brzy v pravou vědu, a důležitou její částí bylo také parfumování, kterého používáno bylo na celém těle, zvláště pak na ženských genitaliích. Podle jisté staroegyptské povídky přinášejí před souloží voňavek jako na královskou slavnost. Na „obětní stéle“, uschované v museu leydenském, vypočítáno je přes jedno sto parfumovacích způsobů. — Jako u Babyloňanů a Arabů (podle Herodota I, 198) a Židů (Levit 15, 18), tak také u Egypťanů bylo povinností muže a ženy po souloži se vykoupati, a nesměli se dříve dotknouti žádné nádoby, dokud se nevykoupali. — I depilaci (t. j. odstraňování chloupků s těla, u žen zejména s „Venušina pahorku“) znaly egyptské ženy již tehdá; tento orientální obyčej existuje tu dosud u nevěstek.

Mládež ženská vyrůstala tu velmi volně, cvičila a žertovala s mládeží mužskou a panenství nezachovávala si. Při hostinách a slavnostech dámy pily stejně statečně jako tanečnice, aniž někdo tím byl pohoršen. A poněvadž tedy egyptská žena měla velikou volnost, nezkvétal milostný život jen ve stycích mimomanželských, nýbrž často i v manželství samém.

Podle toho, co vyprávěno bylo v předešlých svazcích našeho díla, učinili si jistě čtenáři naši sami správnou představu o hodnotě pověry, která chce nám vnutiti mínění, že teprve křesťanství osvobodilo do jisté míry ženu. Postavení ženino ve společnosti je vždy důsledkem příčin ekonomických, které náboženství jen okrašluje nebo zatemňuje. Ale, kdyby ani toho nebylo, poznali jsme, že svoboda a hodnota ženiny plně kvetly v matriarchálních poměrech u přírodních národů, a vidíme teď také, že i u národa vysoce kulturního mohla býti žena poměrně svobodna a vážena již 4000 let před křesťanstvím.

Egypťanka se nezahalovala, s mužem sedala a hodovala za stolem, aniž jí bylo dokonce zazlíváno, když po nemírných požitcích vrhla. Nebylo snad zábavy, které by se žena nesměla zúčastniti, sama a volně mohla choditi po ulicích, a na př. Ramses III. honosil se tím, že za jeho vlády noha ženina může kamkoli vstoupiti, aniž smí býti obtěžována. Ženy ve starém Egyptě vyřizovaly obchody mimo dům, provozovaly dokonce obchod podomní, kdežto muž obchodoval doma. Tomu nejvíce divili se Řekové (na př. Herodot II. 35, Sofokles, Ödip. 337), neboť u nich byla žena jen první otrokyní v domácnosti.

Písař Mahu z královské pracovny psal zpěvačce Amen-Ra-ově v Per-Ramsesu, která mu za své nepřítomnosti svěřila správu domácnosti: „Zpěvačce Raově, Kaaa. Zdar! Božský král Amen-Ra budiž ti přízniv! Úpěnlivě prosím Hor-em-Chutiho, Sutecha a všecky bohy města Ramses-Mer-amenova, velikého zosobnění Ra-Hor-em-Chutiho! Buď zdráva, zůstaň na živu a mladistvě svěží! Nechť shledání naše je dobré! Stále na tebe myslím. Tvůj dům jest v pořádku, rovněž tvé služebnictvo, poněvadž o ně pečuješ. Správce skladu Anf-en-Amen dal deset.“ Tak samostatnou byla egyptská dáma.

Byl to ostatně jistě přímý důsledek matriarchálních poměrů, které v předhistorické době měly i zde závažnou úlohu a jejichž stopy najdeme v celých dějinách egyptských. Nejvíce jsou zjevny v společenském a právním postavení ženině. Měla závažnou posici před soudem, existovala forma manželská, v níž žena stávala se nebt-t-pa, t. j. vlastnicí domů a domácnosti, matka určovala často původ a jméno dítěte. Proto ptolemajská doba byla nucena zavésti dvojitá pojmenování, podle otce i podle matky, neboť mateřskoprávní názory byly tehdejším Řekům nepochopitelny. Ve starém Egyptě podpisovala žena také manželskou smlouvu samostatně, rovněž dědické právo vztahovalo se k matce, což zejména v rodinách vladařských mělo značný význam. Vdala-li se princezna za muže z lidu, jejich děti byly knížecí krve, a příslušník dynastie nově založené, i když měl politickou moc úplně v rukou, musil se oženiti bezpodmínečně s princeznou předchozí nebo povalené dynastie, aby tím, touto ženou, stal se legitimním. Tak Seti I., syn Ramsesa I. (19. dynastie, kolem 1350) zasnoubil se s princeznou 18. dynastie, — a Horemhep (18 dyn. kolem 1370) byl uznán jen pro svůj sňatek s princeznou Mutnecemt, která byla asi sestrou manželky Amenhotepsa IV.

Dějiny 18. dynastie, které znamenají zároveň periodu skvělého rozmachu egyptské říše, jsou pro tyto mateřskoprávní názory rovněž velmi poučny. Po zakladateli Nové Říše a vítězi nad Hyksy, A’ahmesovi, nastoupil jeho syn Amenhotep I., a po něm přišel jeho syn Thutmose I., jen jako manžel jeho polosestry, která jako dcera hlavní ženy Amenhotepovy byla dědičkou. Z tohoto manželství narodila se dcera Hačepsut a synové Thutmose II. a Thutmose III. Ač Thutmose I. ještě žil a byl významným knížetem, musil se po smrti své manželky, která činila jeho vládu zákonnou, poděkovati ve prospěch své dědičné dcery. Thutmose II. zemřel mlád, a nyní vládla Hačepsut bez zřetele k Thutmosovi III. Thutmose I. popichoval však ustavičně svého syna Thutmose III. proti své vládnoucí dceři a její legitimistické straně, vedené Semnatem. Tento zápas byl velmi rozhořčený, takže Thutmose III., který byl velikým dobývatelem a vojska egyptská přivedl až k Eufratu, dal po smrti své sestry a manželky, když konečně mohl se ujmouti vlády, odstraniti se všech památníků všecka jména Hačepsut a její strany.

Tato moc ženy byla taková, že královny nazývány byly „božími manželkami“ nebo „božími matkami“, a některým dokonce božské pocty byly prokazovány.

Ze Staré Říše nevíme toho mnoho o ženě a jejím postavení v manželství. Různé výroky, výstrahy a dobré rady všelikých mudrců, které můžeme vyčísti ze zachovaných papyrů, patří většinou k onomu druhu všeobecných frásí, jež za všech dob pronášejí velmi ochotně morální theoretikové a ideologové, jichž skutečný život však nedbá. „Chceš-li družnost míti často ve svém domě, střež se v něm příliš k ženám se přibližovati,“ čteme v jednom papyru. „Je-li chytrý, ožení se brzy, pečuje dobře o svou ženu, krmí ji a obléká, neboť polnost krásná je pro svého majitele. Ale v cizích domech ohlížeti se po ženách, přináší zmar. Kdo svou ženu dobře krmí a šatí, opatruje a obdarovává, má v ní příjemný majetek; kdo ženy druhých svádí, velmi při tom může pohořeti,“ — káže Ptahhotep v 5. dynastii, moudrý starý pán, plný resignace jak se zdá, již nedobrovolné, který dokonce v dalším nazývá ženu otýpkou všech nezpůsobů. Ale nikdo nedá na jeho řeči.

Ovšem volné postavení ženino nebylo v Staré Říši vždy tak zřetelné a úplné jako později. Na příklad selské ženy byly vydány na pospas úředníkům královským a kněžským. Celkem lze říci, že i tu o postavení ženy rozhodovaly především momenty, jejichž účinnost poznali jsme již v předešlých svazcích tohoto díla. Žena z kruhů dvorních byla nejsvobodnější a hrdinkou románů a milostných písní. Žena středních stavů, žena učence, úředníka, občana, žila v střízlivém ovzduší a ustupujíc jako milenka a manželka vynikala ostře jako matka. Žena z lidu zůstávala dosud v přítmí společenském, jsouc bez významu pro pokrok. Nicméně, jak ještě uvidíme, přísných stavovských hranic v Egyptě nebylo, hlavně pokud běží o sňatek.

Pohlavní život byl ve starém Egyptě výrazný a připomínal do jisté míry rytířskou dobu. Kvetla tu milostná poesie, styky s vdanými ženami byly v oblibě, obě pohlaví společně se koupala pro milostnou zábavu. Prostituce nebyla příliš rozsáhlá, poněvadž postavení ženy bylo svobodné, nemanželské děti měly stejná práva jako děti manželské a nad předchozím životem nevěsty nikdo se zvlášť nepozastavoval.

Volný život milostný byl ve starém Egyptě tedy i vhodnou půdou pro vznik půvabné poesie milostné. V rukopise, uschovaném v Londýně (asi z 1400 př. Kr.) čteme na př. zpěv, v němž muž prosí Ptaha, pána pravdy: Dej mi dnes v noci v besídce mou sestru (milenku)! Chce býti jejím dveřníkem, práti její šátek na hlavu, býti její panskou, která by ji oblékala, jejím prstenem, jejím věncem z kvítí, a její ústa jsou mu poupětem růžovým, její ňadra plna vůní. A ona mu odpovídá: Jest něco krásnějšího této chvíle, kdy jsem s tebou a ty dáváš bušiti mému srdci. Zda objímání a dotýkání vždy, kdykoli navštívíš můj dům, není tím, co nám působí potěšení! Hledáš-li, jak bys dotekl se mých hyždí a bradavek na prsou, nesetřesou tě. Odejdeš snad, že na jídlo jsi pomyslil? Jsi snad takový otrok žaludku, jsi snad otrok své žížně? Odejdeš, abys se oblékl (poněvadž noc je studená)? Jsem vlastnicí plátna (ložního prádla), odejdeš hladov nebo žízniv? Raději přijmeš můj prs, pro tebe přetékati pak bude jeho obsah. Skvostný je den našeho objetí. Zlomkem jeho jsou, myslím, statisíce i s miliony…

A v jiné básni (asi z 1200 př. Kr.) praví žena: Ukáži ti půvaby svoje v košili z nejjemnějšího plátna královského, která zkropena je olejem a ověnčena myrtou. Do vody sestoupím s tebou. Vynoříš se s červenou rybou uto, půvabně přitulí se mi k prstům, pojď, pohleď jen! (Müller).

Ve věcech milostných především byla Egypťanka téměř vždy stranou aktivní. Mnohem častěji v těchto věcech promlouvala než muž. Egypťan viděl v tom zvláštní půvab, byla-li žena činitelem svádějícím, běhala-li za ním a připoutala jej k sobě vínem a jinými omamnými prostředky. Ve starém Egyptě byla to žena, která k muži chodila na noční dostaveníčko, nikoli naopak, jako na Západě.

Egypťané jako všickni jižní národové dospívali brzy pohlavně, a sňatky byly tudíž ranné. Dívka byla již dospělá ve dvanácti, hoch v patnácti letech. Ranné sňatky byly také oblíbeny a doporučovány: „Zjednej si ženu, dokud jsi ještě mlád, aby ti darovala syna podle obrazu tvého. Porodí-li ti jej, dokud mlád jsi ještě léty, to je ta správná věc,“ čteme na jednom papyru. Kult předků vyžadoval, aby se člověk co nejdříve postaral o potomky, aby pro případ brzské smrti aspoň nejdůležitější věc vykonal.

Vedle zbytků řádů mateřskoprávních vyvinula se již v ranné době na Nilu také mužská mnohosnubnost, rázu patriarchálního; nebylať ani v pozdějších dobách polygamie zakázána. Vždyť dávali dokonce mrtvému do hrobu modely souložnice, aby na onom světě měl, čím by se potěšil. Ale silná tradice mateřskoprávní, volné postavení ženino a volné názory na pohlavní život vedly jednak k tomu, že vzrůstala individualisace ženy, že ženy stále hojněji stávaly se uvědomělými a sebevědomými jednotkami společenskými, jednak podporovaly jemnější život milostný i v manželství, takže polygamie patriarchální pomalu mizela. Ještě ve střední době byla hojná u středního stavu, ale v Nové Říši byla stále vzácnější. Druhé ženy byly tu přímo ženami vedlejšími nebo otrokyněmi, jejichž postavení nebylo nejpříjemnější: bývaly i bity.

Královskému domu sloužila polygamie podle orientálního mravu k navazování výhodných styků politických. Zde, jakož i u vznešených a bohatých lidí, vznikly skutečné harémy (’ypt). Král měl „královské ženy a souložnice“. Byly to jednak Egypťanky a pak zvláště oblíbené Syřanky. Mezi horním Eufratem a Belichem byla na příklad malá říše Mitanni, proniklá živly indogermánskými, jejíž králové Artatama, Šutarna a Tušrata posílali soustavně své dcery do harému egyptského krále, za bohatou odměnu ve zlatě.

Tak psal na příklad Tušrata: „Nimurovi (příjmění Amenhotepsa III.), velikému králi, králi egyptskému, mému bratru, mému švagru, který mě miluje a jejž já miluji: Tušrata, veliký král, tvůj (budoucí) tchán, král mitannský, který tě miluje; je tvůj bratr. Mně vede se dobře — kéž i tobě dobře se vede! Tvému domu, mé sestře a tvým ostatním ženám, tvým synům, tvému vozu bitevnímu, tvým ořům, tvým velikým mužům, tvé zemi a všemu, co tvé jest, nechť vede se velmi, velmi dobře! — Když již tví otcové s mými otci velké přátelství měli, ještě dále jsi je rozmnožil. Nyní tedy, když spolu oba toto přátelství pěstujeme, ještě desetkrát bližší jsi je učinil než s mým otcem. Tešup, pán, a Amon, kéž na věky nařídí, jako tomu nyní jest! — Píši toto svému bratru, aby bratr můj projevil mi ještě více lásky než mému otci. Nuže, zlato žádám od svého bratra, a smím toto zlato ze dvou příčin zadati: předně za vůz (k dodání) a po druhé za věno (rovněž k dodání). Nechť mi tedy bratr můj pošle zlata náramné množství, jemuž počtu není, více než mému otci. Neboť v zemi mého bratra je zlata tolik jako pozemského prachu. Bohové nechť to zařídí, aby, když již nyní tak mnoho zlata jest v zemi mého bratra, dal desetkrát více zlata než jindy. Jistě nebude žádané zlato trápiti srdce mého bratra, ale kéž mého srdce bratr můj neraní rovněž. Tedy, bratře můj, pošli zlata bez počtu, v náramné míře! Také já chci přece všecky dary dáti, o něž můj bratr požádá. Neboť tato země jest zemí mého bratra, a tento můj dům jeho domem!“ —

Nimuria však zemřel, a jeho syn Napchuria (Amenhotep IV.) poslal králi dřevěné sochy místo zlatých, které připravil otec. To rozhněvalo ovšem velice Tušratu, který si pak stěžoval své sestře, královské vdově. (Niebuhr.)

Ženy v harému měly patrně různé postavení, aspoň jejich názvy byly různé, na příklad hn’ywt (= uzavřená) nebo humst (= družka), snad také msddt (= soupeřka). Veliký harem vyžadoval ovšem velikého aparátu správního, mnoha úředníků. Eunuchů v starém Egyptě asi nebylo; harémoví úředníci byli prostě hojně ženati. Zdá se však, že harem uzavřen byl i pro nejbližší ženské příbuzenstvo žen v něm chovaných.

Podle krále, jak jsme již řekli, řídili se i ostatní mocní a bohatí lidé v říši. „Polygamické poměry byly nejen u veličin nové říše thebské, nýbrž tento obyčej existoval ve všech třídách obyvatelstva, které byly dosti bohaté, aby si mohly dopřáti tohoto luxu.“ (Amélinau.) Ještě r. 40. př. Kr. chlubil se jistý velekněz krásou svých souložnic.

Harem zřizován byl velmi brzy. Seti I. zřídil svému synovi Ramsesu II. harem ze žen k domu patřících, když hoch dorostl u haremového služebnictva, t. j. když mu bylo 11 let, a Ramses II. patrně svého harému neponechával ladem, neboť zanechal přes 200 dětí!

V Tell el Amarna[3] vynesly r. 1891 vykopávky na světlo královský harem, který jest nejzachovalejším zbytkem tohoto „slunečního města“. Přiléhá přímo ke zdi královského paláce, místnosti seřazeny jsou kolem rozsáhlého dvora. Veliký počet ložnic jest k němu připojen. Místnosti vyloženy jsou polévanými cihlami, zdobeny květinovými ornamenty, hlavně bodláky, papyrem a chrysantémami. Stejně skvostné byly také podlahy. V takovém haremu bylo někdy velmi rušno, ale nikoli milostným veselím, nýbrž hádkami a malými vzpourami. Již ze Staré říše zachovala se zmínka o haremové při (asi z r. 1300 př. Kr.). Z turinského papyru právnického dovídáme se dokonce, že několik haremových důstojníků a úředníků ztratilo nos a uši za trest, že haremové ženy utekly a když byly dopadeny, muži ti učinili si s nimi dobrý den.

Zmínili jsme se již o Syřankách, které byly oblíbeny jako manželky. O těchto sňatcích s cizinkami vypravují dopisy asijských králů. Pyšní Egypťané brali si sice knížecí dcery asijské, ale vlastní dcery cizím králům dávati nechtěli. Tak Amenhotep III. napsal babylonskému králi Kadašman-Belovi, že nikdy žádná královská dcera nebyla dána z Egypta, ale Babyloňan odpověděl mu velmi jasně a určitě: „Proč pak? Tys přece král a můžeš jednati podle své chuti. I když ji dáš, kdo může něco namítati? Napsal jsem: Pošli aspoň nějakou krásnou ženu. Kdo řekne, že by to nebyla dcera královská? Neučiníš-li však ani toho, nepočítáš patrně s naším bratrstvím a přátelstvím.“ Pak stěžuje si Kadašman-Bel opět, že jeho dcera, kterou jeho otec kdysi dal za ženu Amenhotepovi III., nebyla již spatřena žádným babylonským vyslancem (stavši se patrně, nižší ženou vedlejší). Byla jim ovšem ukázána žena v královském vyšňoření, ale žádný ji nepoznal. „Kdož ví, nebyla-li to nějaká dcera žebrákova, Gagaejka, Hanirabatánka nebo z Uyaritu ta, kterou moji poslové viděli?“ Amenhotep III. obrací však hůl a stěžuje si, že Kadašman-Bel posílá jen vyslance, kteří neměli přístupu k jeho otci a byli zlomyslní. „Pošli některého kamiru, který tvou sestru zná.“ Nedovíme se však, co se stalo s babylonskou princeznou; nejpravděpodobnější jest, že jako vedlejší žena zapadla v haremu, protože Amenhotep III. velmi miloval svou manželku Tiji a také její švegruši Taduchipu měl za ženu.

Řekli jsme, že třídní a stavovské rozdíly nebyly ve starém Egyptě příliš směrodatny pro sňatky. Zachovalo se svatební oznámení z 20. dynastie, v němž čteme: „V roce 42., v měsíci Pharmuti krále dolního a horního Egypta, Ra-user-maa-merien Amena (= Ramsesa III.), syna slunce, Ramsesa, milovaného Amonem, božského pána Heliopolidy: Ari-a-ti, dcera majitele lodí Ba-men-i, stala se manželkou královského prince Sa-men-tu, který jest představeným kněží domu Ra-user-maa-amen.“ — Bylo vůbec málo překážek manželství. Nebylo zakázáno ani manželství se sestrou, ba platilo dokonce za nejvznešenější manželství egyptské: vždyť také bůh Osiris[4] oženil se se svou sestrou Isis. Sňatky mezi sourozenci byly patrně nejkrajnější formou endogamie, t. j. snoubení, dovoleného jen uvnitř vlastního kmene. Jistý přehled rodokmenů několika egyptských rodin z doby pozdější poskytuje obraz, podle něhož byla by se vyskytovala manželství mezi sourozenci častěji než manželství jiná. Prozatím však nelze říci, byla-li taková manželství v dřívější nebo pozdější době egyptské obecně hojnejší. V královských rodinách vyskytovala se však vždycky. Tak nabylo v starém Egyptě slovo „sestra“ (sen-t) pomalu dokonce smyslu „milenka“, neboť je bezpečně zjištěno, že neběží vždy o sestru, kde mezi milenci padne toto slovo, ba uvidíme také, že tímto slovem označována jest i určitá forma manželství.

O starších formách manželských na Nilu můžeme nabýti jasnější představy jen tehdy, když se pokusíme vyvoditi důsledky z nejmladší doby starého Egypta pro dobu starou. Neboť tato nejmladší doba staroegyptská, perioda panství řeckých Ptolemajovců a římských císařů nad Egyptem, zanechala nám velmi přesný úřední materiál o manželství v Egyptě. Ve zmíněné době činěn byl tu rozdíl mezi úplným manželstvím (eggrafickým) a méně cenným manželstvím (agrafickým).

Manželství úplné bylo opřeno o dokonalou manželskou smlouvu, která určovala hlavně věno a manželský svazek. Věno v pravém slova smyslu (řec. ferné = přínos) bylo jmění, které žena přenechávala muži na úhradu manželských útrat a k užívání, které však po skončení manželství znova se stalo jejím vlastnictvím. Pak přišel závazek manželského soužití: Snoubenci mají spolu bez hany žíti, muž podle sil svých dávati ženě zaopatření a oděv a co ženě patří, žena pak chovati se bezúhonně. Tyto manželské smlouvy sepsány jsou v řeči přímé a počínají soudním potvrzením; smluvní osoby jsou v nich popsány, zástupce ženy v to počítajíc. V době křesťanské požadují také manželskou věrnost. Pro případ rozvodu bylo ženě věno zajišťováno generální hypotekou na jmění mužovo, která propadala, když muž nechtěl konati svých povinností. Tím stávala se žena plnoprávnou družkou mužovou.

Manželství agrafické bylo tehdá jakousi formou manželství na zkoušku, aby byla zjištěna ženina plodnost nebo závazky nestaly se pevnými. To byl však jen pozdější důsledek instituce, která měla původně jiný smysl. Také zde sepsána byla smluvní listina, v níž však chybělo především určení věna. Muž v ní činil věnování, které představovalo pro ženu odškodnění jednou provždy. Nebylo tu ujednáno manželské soužití, předpokládající rovnost obou manželů, nýbrž jen pouhé soužití: muž si bral ženu, aby s ním žila a za to zaplatil jí náhradu. Podle Justinianových konstitucí z 534 jde také najevo, že děti z manželství agrafického neměly stejná práva jako děti z manželství úplného. Podobalo se tedy toto manželství římskému konkubinátu, o němž jsme podrobněji pojednali v druhém svazku tohoto díla. Manželství agrafické mohlo býti a bývalo často doplněno na manželství úplné.

Manželská smlouva z třetího století předkřesťanského, tedy z ranné doby ptolemajovské, obsahuje toto:

1. činím tě svou manželkou;

2. dávám ti tvůj kupní peníz (ranní dar 2 debenů);

3. ročně dostaneš peníz alimentační;

4. můj nejstarší a tvůj nejstarší syn jest pánem všech věcí, které (nyní) mám a budoucně nabudu;

5. zavrhnu-li tě jako manželku, protože pojmu nenávist k tobě a jinou ženu budu vyhledávati než tebe, dám ti 10 debenů, aniž budu s tebou ještě písemně nebo ústně vyjednávati.

V pozdní době ptolemajovské bylo již sjednáváno, že žena má muže poslouchati, a muž má jí zachovávati manželskou věrnost (ovšem i žena muži). V době křesťanské pak, jak jsme již řekli, byla manželská věrnost více zdůrazňována.

Jakou povahu asi měly tedy tyto manželské formy v době dřívější, tedy ve vlastní době egyptské? Tu jest nejprve pozoruhodno, že slovem sen-t (sestra) označována byla nejen sestra skutečná, nýbrž také milenka a manželka jistého druhu: tedy zahrnuty byly v tento pojem všecky případy od prostého důvěrného poměru milostného až k volnější formě manželské. Kdo si chtěl vzíti sen-t, musil zaplatiti jakési výkupné, nabídnouti jí soužití a nejstaršího syna uznati za dědice, tedy v jádru totéž, jako při agrafickém manželství z ptolemajovské doby. Tento poměr považovali badatelé dříve za manželství na zkoušku pro jeden rok, ale dnes možno jej srovnávati nejlépe s konkubinátem. Byl patrně obecný v nižších třídách; vyvinoval se asi v době, kdy patriarchální polygamie ustupovala jednosnubným poměrům, a nebylo k němu možná ani nutno vždy aby oba manželé bydlili spolu pod jednou střechou.

„Úplnou“ manželkou byla hem-t, manželkou právoplatnou, v theorii nezavržitelnou, mající podíl na manželově jmění a stejná práva s ním. Podle smlouvy měl jí manžel věnovati „ranní dar“ (spa, spë), určiti, kolik jí bude ročně dávati na živobytí jako minimum v penězích nebo obilí, ustanoviti její děti za dědice, při čemž mohla si činiti ještě různé podmínky majetkové, hlavně, že své jmění ještě dostane nazpět, dojde-li k rozvodu, i když sama bude si přáti manželství rozloučit. Před zavržením chráněna byla jakýmsi konvenčním trestem, zajištěným na celém majetku manželově.

Tyto manželské formy, patrně nikoli nejstarší, měly povahu čistě patriarchální.

Pro zajímavost stůjž zde ještě svatební oznámení Amenhotepsa III. podle několika skarabeí:[5]„Živoucí Horus,[6] mohutný býk, v pravdě korunovaný. Pán obou diadémů, který stálost dává zákonům, který tu uklidňuje všecky země. Zlatý Horus, veliký silou, vítěz nad Asiaty, král horního a dolního Egypta, pán obou zemí. Ra, pán pravdy, slunce, Amenhotep-slunce, pán Théb, života dárce, a veliká manželka královská Tiji, živoucí. Jméno jejího otce jest Juaa, jméno její matky jest Tuaa. Jest manželkou mocného krále, jehož jižní hranice sáhá až ke Karoi, a jehož hranice severní sáhá až k Neharině.“