Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ruské národné povesti

Neznámy autor

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Ivana Gajdošová, Martina Pinková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0675-1

Pôvodná publikácia

Neznámy Autor. Ruské národné povesti. Vydal Viktor Sekey. Bratislava 1921. 78 s.

Bibliografické poznámky

Ruské národné povesti

Illustroval Ivan Bilibin.

Druhé vydanie.

1921.

Vydal Viktor Sekey v Bratislave, Štefánikova cesta 10 b.

Tlačil „Tatran“, nakladateľský účastinný spolok v Turčianskom Svätom Martine.

Mária Morevna

V ďalekej krajine žil Ivan-cárevič; mal tri sestry: jedna bola Mária-cárevna, druhá Oľga-cárevna a tretia Anna-cárevna. Otec a matka umreli; a keď umierali, prikázali synovi:

— Kto prvý príde pýtať tvoje sestry, za toho ich vydaj — u seba ich dlho nenechaj!

Cárevič pochoval rodičov a zo zármutku šiel na prechádzku so sestrami do zeleného sadu. Skoro sa zamračilo a strhla sa hrozná búrka.

— Poďme, sestričky, domov, — povedal Ivan-cárevič.

Ledva vošli do palácu, udrel hrom, povala sa otvorila a do izby vletel krásny biely sokol; udrel sa o podlahu a premenil na krásneho mládenca:

— Boh ťa pozdrav, Ivan-cárevič! Predtým som k vám chodil ako hosť, avšak teraz prichádzam ako mladý zať; chcem sa uchádzať o ruku tvojej sestry Márie-cárevny!

— Jestli ťa moja sestra má rada, ja jej nebránim, nech ide s Bohom, — povedal Ivan-cárevič.

Mária-cárevna privolila; sokol sa s ňou sosobášil a odniesol ju do svojho kráľovstva.

Deň sa míňal za dňom, celý rok sa minul, ani čo by rukou pľasol. Šiel Ivan-cárevič s dvoma sestrami na prechádzku do zeleného sadu. A nastala hrozná búrka.

— Poďme, sestričky, domov, — povedá Ivan-cárevič.

Ledva vošli do palácu, udrel hrom, povala sa otvorila a do izby vletel krásny orol, udrel sa o podlahu a premenil na krásneho mládenca.

— Boh ťa pozdrav, Ivan-cárevič! — povie mládenec. — Predtým som k vám chodil ako hosť, a teraz som prišiel ako mladý zať.

A pýtal si Oľgu-cárevnu za ženu. A Ivan-cárevič zas odpovedal:

— Ak ťa moja sestra má rada, vezmi si ju, ja sa jej vôli neprotivím!

Oľga-cárevna vydala sa za orla; a orol ju odniesol do svojho kráľovstva.

Prešiel zasa rok. Povedal Ivan-cárevič najmladšej sestre:

— Poďme trocha na prechádzku do zeleného hája. Prechádzali sa trocha a zasa sa zamračilo, prišiel víchor a búrka.

— Vráťme sa domov, sestrička! — radí Ivan.

Vrátili sa domov a ledva si sadli, udrie hrom, povala sa otvorila a dnu vletel havran; udrel sa o podlahu a premenil na krásneho mládenca. Potom povie:

— Dobrý deň, Ivan-cárevič! Predtým som chodil k vám ako hosť, ale teraz prichádzam ako mladý zať: vydaj za mňa Annu-cárevnu.

— Ja sestre nebránim; ak chce, nech ide.

Anna-cárevna vydala sa za havrana a havran ju odniesol do svojej ríše.

Teraz zostal sám Ivan-cárevič; celý rok žil bez sestár, i začalo mu byť clivo.

— Pôjdem — hovoril — hľadať sestry.

Sobral sa, a šiel, šiel dlho.

Tu raz vidí, že leží na ceste mnoho pobitého vojska. I zavolá Ivan-cárevič:

— Kto je tu živý, ozvi sa. Kto pobil toto vojsko veliké?

Odpovedal ktosi zo živých:

— Všetko toto veľké vojsko pobila Mária Morevna, krásna kráľovná.

Pustil sa Ivan-cárevič ďalej, i prišiel k bielym šiatrom, tu vychádza mu v ústrety Mária Morevna, krásna kráľovná:

— Vitaj u nás, cárevič! Čo ťa k nám doviedlo, dobré, či zlé?

— Dobrí ľudia neprichádzajú so zlým!

— Ak sa neponáhľaš, pohostíme ťa u nás v šiatroch. Ivan-cárevič bol tomu veľmi rád. Len za dva dni a dve noci bol Ivan-cárevič hosťom u krásnej kráľovnej — zapáčila sa mu a vzal si ju za ženu.

Mária Morevna vzala si ho do svojej ríše a dlho tam žili v radosti a v láske, až zachcelo sa Márii Morevne isť zasa do vojny. I oddala celé gazdovstvo Ivanovi-cárevičovi a prikázala mu:

Všade môžeš vojsť, na všetko dozeraj, ale do tej komory, čo je železnými dvermi zatvorená, sa neodváž nazrieť!

On však nezdržal sa a čakal len kým Mária Morevna odišla, hneď šiel ku komore, otvoril dvere, pozrel — a tam vidí, že na stene visí Koščej Nesmrteľný, prikovaný na dvanástich reťaziach. Prosí Koščej Nesmrteľný Ivana-cáreviča:

Sľutuj sa nado mnou, daj sa mi napiť vody. Desať rokov sa tu mučím, nejedol, nepil som — mám už vyschnuté hrdlo!

Cárevič podal mu celé vedro vody: on ho vypil a ešte prosil:

— Jedným vedrom nemôžem si uhasiť smäd, daj mi ešte!

Cárevič podal mu druhé vedro; Koščej vypil i to a prosil tretie, a ako vypil tretie vedro — dostal predošlú silu, a razom pretrhol všetkých dvanásť reťazí.

— Ďakujem ti, Ivan-cárevič! — povedal Koščej Nesmrteľný, nikdyviac neuvidíš Márie Morevny, ako svojich ušú! — a strašným víchrom vyletel oknom, dohonil na ceste Máriu Morevnu, krásnu kráľovnú, uchytil ju a odniesol k sebe.

Ale Ivan-cárevič horko zaplakal a vybral sa na ďalekú cestu s tým predsavzatím, že Máriu Morevnu na každý spôsob najsť musí. Ide, ide jeden deň, druhý, na tretí deň na úsvite zazrie krásny zámok, pri zámku stojí krásny dub a na tom dube sedel sokol. Keď sa Ivan-cárevič blížil, sokol sletel s dubu, udrel sa o zem a razom stal sa z neho krásny junák a zavolá:

— Ach, švagor môj drahý, vitaj u nás, akože sa máš? Vybehla hneď i Mária-cárevna, privítala Ivana-cáreviča radostne, dopytovala sa, či je zdravý, a rozprávala mu, ako sa jej vodí. Ivan-cárevič pobavil sa u nich za tri dni. Potom povedá:

— Nemôžem ďalej, idem si hľadať svoju ženu, Máriu Morevnu, krásnu kráľovnú.

— Tú ty ťažko najdeš, — povedá sokol, — ale na každý prípad nechaj nám svoju striebornú lyžicu, na ktorú keď pozrieme, tak vieme, ako sa ti vodí, či sa ti nič zlého neprihodilo.

Ivan-cárevič nechal im žiadanú lyžicu a pobral sa na cestu. Šiel deň, šiel i druhý a na tretí deň na úsvite zazrel palác, ešte krajší, ako bol ten prvý. Povedľa paláca stál dub a na ňom sedel orol. Keď sa Ivan-cárevič blížil, orol sletel so stromu, udrel sa o zem a v tej chvíli premenil sa na krásneho junáka a povedá:

— Oľga-cárevna, vstávaj, náš milý braček ide!

Oľga-cárevna vybehla hneď a dala sa brata objímať a bozkávať a vítaniu nebolo konca-kraja. Dopytovala sa, ako sa mu vodí a rozprávala, že majú veľkú radosť, že ich prišiel navštíviť.

Ivan-cárevič zostal u nich za tri dni. Na tretí deň povedá:

— Ďalej ostať nemôžem, musím si vyhľadať svoju manželku Máriu Morevnu, krásnu kráľovnú!

— Tú ťažko najdeš, ale na ten prípad, ak by sa ti malo niečo zlého prihodiť, nechaj nám svoju striebornú vidličku. Budeme ti na dobrej pomoci.

Dal im teda svoju striebornú vidličku a vybral sa na cestu.

Šiel deň, dva a na tretí deň na úsvite zazrel ešte krajší palác, než boly tie dva. Povedľa palácu stál dub a na ňom sedel čierny havran. Keď sa Ivan-cárevič blížil, havran sletel, udrel sa o zem a v tej chvíli stal sa z neho krásny junák, ktorý zavolal:

— Vstávaj, Anna-cárevna, náš milý braček ide!

Anna-cárevna vybehla hneď a ako brata zazrela, div radosťou z kože nevyskočila, počala ho objímať a bozkávať a nemohla sa ho dosť navypytovať, ako sa má.

Ivan-cárevič ostal u nich len za tri dni. Na tretí deň povedá:

— Idem s Pánom Bohom hľadať si manželku, Máriu Morevnu, krásnu kráľovnú.

— Ťažko ju ty najdeš, — povedá mu sestra, — ale ak by sa ti malo niečo zlého stať, nechaj nám tu svoju striebornú tabatierku. Budeme ti na dobrej pomoci.

Ivan-cárevič dal jej tabatierku a vydal sa v mene Božom na cestu. Šiel dlho horami-dolami, až konečne dostal sa ku Márii Morevne.

Keď ho Mária Morevna zazrela, hodila sa mu do náručia a slzy ju zalialy.

— Ach, Ivan-cárevič, — povedá, — prečo si ma neposlúchol? Nazrel si do komôrky a vypustil si Koščeja Nesmrteľného.

— Odpusť mi, Mária Morevna — vyhovára sa Ivan-cárevič — nespomínaj Koščeja, ale radšej poď so mnou, kým ho ešte niet doma, veď nás azda nedohoní?

Pobrali sa a dali na útek.

Koščej bol na poľovačke. Podvečer, keď sa vracal, kôň sa mu vždy potkýnal.

— Čo sa ty tak potkýnaš, — povedá Koščej koníkovi, — šípiš azda niečo zlého, môj koníček?

— Ivan-cárevič prišiel, — povie kôň, — Máriu Morevnu odniesol.

— A či ich ešte možno dohoniť?

— Môžeme ešte pšenice nasiať, vyčkať kým vyrastie a dozrie, môžeme ju sožať, dať pomlieť, z múky päť pecí chleba napiecť, všetok tento chlieb pojesť a len potom sa pustiť za nimi, i tak ich dohoníme.

Ako kôň poradil, tak aj urobili. Až potom, keď už ostatný chlieb zjedli, vybrali sa za Ivanom-cárevičom.

Netrvalo to dlho a dohonili ho.

— No, povedá mu Koščej, po prvý raz ti to odpúšťam za tvoju dobrotu, že si mi dal v mojom väzení vody. I po druhý raz ti odpustím, ale po tretí raz maj sa na pozore! Ak ťa vtedy dochytím, tak ťa na kusy rozsekám.

Po týchto prísnych slovách pojal Máriu Morevnu a oba zmizli v tej chvíli. Ivan-cárevič sadol si na skalu a plakal horko.

Dlho takto sedel, plakal a hútal, až konečne sa rozhodol oprobovať ešte raz svoje šťastie. Vrátil sa teda pre Máriu Morevnu.

Koščeja Nesmrteľného nebolo doma.

Ivan-cárevič zas volal Máriu Morevnu:

Poďme a utečme, kým Koščej nepríde!

Ale Ivan-cárevič, — dohovára mu Mária Morevna, veď nás dohoní!

— Nech dohoní, aspoň za hodinku buďme zasa svoji!

I sobrali sa a utiekli.

Koščej Nesmrteľný i teraz bol na poľovačke a keď sa vracal domov, kôň sa mu ustavične potkýnal.

— Čo sa, koníček môj, zasa tak potkýnaš, pýta sa Koščej — či zasa šípiš niečo zlého?

— Ivan-cárevič prišiel povie koník, — a odniesol zasa Máriu Morevnu.

— A možno ich ešte dohoniť?

— Môžeme ešte jačmeňa zasiať, vyčkať kým vyrastie, sožať ho, zo zrna piva navariť, všetko pivo vypiť a len potom sa vydať na cestu za nimi a ešte ich dohoníme.

I tak urobilí a keď posledné pivo z toho jačmeňa vypili, pošli za Ivanom-cárevičom a keď ho dohonili, zareval na neho Koščej:

— Povedal som ti, že viac Márie Morevny neuvidíš! — a s tým pochytiac ju, zmizol i s ňou.

Ivan-cárevič ostal zasa sám a len plakal a plakal, ale, nedbajúc na vyhrážanie Koščeja, vrátil sa predsa ku Márii Morevne.

— Poď so mnou! — zvolal úpenlive.

Ale Ivan-cárevič, veď nás zasa dohoní, a sľúbi ti, že ťa teraz rozseká na kúsky!

— Keď mu taká ďaka, nech ma rozseká, ale ja bez teba žiť nemôžem. — Mária Morevna povolila a odišli.

Koščej Nesmrteľný, keď sa vracal s poľovačky, i teraz pobadal, že sa mu koník potkýna.

— Či aj teraz šípiš niečo zlého, môj koníček, — pýtal sa ho Koščej — že sa tak potkýnaš?

— Ivan-cárevič prišiel a odniesol Máriu Morevnu.

Koščej sa teraz naozaj poponáhľal, a dohoniac Ivana-cáreviča, rozsekal ho na márne kusy. Kusy mrtvoly pokládol do vysmoleného suda, okoval ho železnými obručami a hodil do hlbokého mora. Máriu Morevnu pojal mlčky so sebou.

V ten čas u švagrov Ivana-cáreviča striebro očernelo. „Ach“ — hovorili — „vidieť, že sa mu nešťastie stalo!“ Orol hodil sa hneď na šíre more, pochytil sud a vytiahol ho na breh, sokol letel pre vodu živú a havran pre mŕtvu. Slietli sa potom všetci traja na jedno miesto, rozbili sud, vyňali rozsekanú mrtvolu Ivana-cáreviča, umyli a složili ju ako sa patrí. Havran potom pokropil telo mŕtvou vodou — telo sa striaslo, spojilo; sokol pokropil ho vodou živou — Ivan-cárevič zaraz ožil, vstal a povedá:

— Ako som dlho spal!

— Bol by si ešte i ďalej spal, keby nás nebolo bývalo! — odpovedali mu švagrovia, — poď teraz k nám a ži s nami!

— Nie, švagrovia moji drahí, — vyhovára sa Iban-cárevič, — ja pôjdem hľadať Máriu Morevnu.

A tak aj urobil. Keď prišiel ku nej, ona sa náramne začudovala, ale on hneď ju začal prosiť, aby sa hľadela od Koščeja Nesmrteľného dozvedieť, kde dostal takého dobrého koňa.

Mária Morevna použila hneď prvej príležitosti a keď Koščej bol dobrej vôle, začala sa ho vypytovať.

Po chvíli začal Koščej:

Koniec ukážky