Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dějiny lásky 3

Stanislav Kostka Neumann

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Zuzana Berešíková, Monika Kralovičová, Eva Kovárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0168-8

Pôvodná publikácia

Stanislav Kostka Neumann. Dějiny lásky 3. Nakladatelství L. Šotka. Praha 1925. 510 s.

Bibliografické poznámky

Dějiny lásky

Populární obrazy z dějin snubnosti, manželství a prostituce od pravěku až po dobu nejnovější

Podle výsledků bádání moderního a vědeckých děl nejspolehlivějších sestavili a zpracovali Dr. Hynek Záruba a Jiří Votoček

S mnoha obrazy

Díl III.

Praha 1925

Nakladatelství L. Šotka, Praha II

Tiskly Grafické závody Neuber, Pour a spol., Praha I

Díl třetí. Láska středověká

Kapitola první. Středověké názory náboženské na pohlavní život

Antické kořeny světových názorů náboženských. — Islám. — Pohlavní mravouka židovská. — Názory prvotního křesťanství. — Antické hodnocení ženy u Pavla z Tarsu a ostatní jeho názory na pohlavní život. — Další protipohlavní a protiženský vývoj křesťanství. — „Duchovní manželství.“ — Krajní asketism Cyprianův.[1]— Mnišské ideály Tertullianovy. — Gnostikové. — Manichejci. — Asketická perverse. — Křesťanství a prostituce. — Prostituce trestem za křesťanství. — Theofil a Marie. — Augustinus a jeho vliv. — „Nutné zlo.“ — Co daroval světu křesťanský středověk v oblasti pohlavní. — Čarodějnické bláznovství. — Satanism. — Joseph von Görres. — Flagelantství. — Milostná služba rytířská. — Středověké důsledky dvojjaké morálky. — Prostitutky jako cech. — Sociální opovržení nevěstkou.

Od počátku 3. století křesťanského stálo proti sobě v jižní Evropě a západní Asii tré světových názorů náboženských, které hlásaly podobným způsobem myšlenky zjevení, vykoupení, askese a nesmrtelnosti: novoplatonství, křesťanství v katolickém rouše a manichejství.[2] Všecky mají své kořeny v antice a jsou výsledkem náboženského vývoje kulturních národů, počínajíc od Persie až do Italie, který trval přes tisíc let. Monotheistické křesťanství na podkladě Starého zákona a Evangelií, vybudované prostředky helenské spekulace a etiky (Harnack),[3] bylo největším kulturním činitelem středověkým na Západě a ve velké části Orientu. Teprve od století 7., od té doby, kdy prorok Muhammed 14. září 622 odešel z Mekky do Mediny, druhé náboženství monotheistické, islam, pozměněná nauka židovsko-křesťanská, počalo se mocně šířiti po starém světě kulturním, od hranic Číny a Indie až do Španělska a do Západní, Východní a Střední Afriky. Pohleďme, co tato dvě veliká náboženství soudila o věcech pohlavních.

Dnešnímu theologickému a historicko-filologickému bádání znamená křesťanství neodlučitelnou součástku antiky, neboť jen antika mohla učiniti z palestinské sekty světové náboženství a jen z antiky mohlo křesťanství přijati zvláštní myšlenky, které mají dodnes jistou působivost. Při tom však nesmíme zapomenouti, že tyto antické vlivy mohly se zmocniti věci teprve za Apoštolů a při vzniku křesťanských dogmat, kultu a církve, kdežto prvotní křesťanství má své kořeny v židovství a přímo vyznává židovské učení o jednotě božské bytosti a lásce k bližnímu. (Marek 12, 28 — 34.) Srovnáváme-li tudíž pohlavní názory prvotního křesťanství s pohlavními názory křesťanství pohelenštělého, které počalo se vytvářeti za Apoštolů, zpozorujeme veliké rozdíly a shledáme, že pohlavní mravouka prvotního křesťanství jest příbuznější pohlavní mravouce židovské než pohlavní mravouce pozdějšího křesťanství. Pohlavní názory židovské byly také v celku mnohem zdravější a ušlechtilejší než názory helenské, a proto také prvotní křesťanství nepředpojatě oceňuje a přirozeně chápe pohlavní život.

Pomineme-li menší sekty, seznáme, že pohlavní mravouka židovská jest ducha naprosto neasketického. Židé považovali vždy pohlavní styk za věc přirozenou a posvátnou; trvalá pohlavní abstinence byla jim proti příkazu božímu. Svobodným ukládalo židovství zprvu poměrnou pohlavní abstinenci až do sňatku, který ovšem děl se u mužů již v 16. — 20. roce a u žen ještě dříve; také ženaté přidržovalo k jisté zdrželivosti, prohlašujíc dny půstu, smutku a silné práce duševní za dny pohlavního klidu. Práce byla Židům také prostředkem k překonání pohlavní fantasie u mužů i žen. Poněvadž tu vládl rozhodný patriarchát, nelze mluviti o stejných právech ženy; přesto však nežila žena u Židů nikdy v takovém harémovém nevolnictví jako u Řeků nebo pozdějších moslimů. Židovská žena, třebaže byla považována za tvora podřízeného muži, a zákonné mnohoženství nebylo ještě hluboko ve středověku považováno za nic nepřístojného, zúčastňovala se přece mužského konání. K prostituci měli Židé stanovisko odmítavé, později však také u nich prostituce kvetla a organisovala se pod vlivem prostituce helenské a římské. V talmudu mluví se o ulici nevěstek, což ovšem neznamená, že tu běželo o prostituci úředně kasernovanou: podle orientálního zvyku ještě dnes stahují se jednotlivá řemesla do určité ulice. Bordely byly u Židů asi zařízení římské: často se dělo, že počestné ženy židovské byly Římany násilně přiváděny do nevěstinců, jako později křesťanky, u nichž bylo toho užíváno jako trestu za to, že se nechtěly odříci křesťanské víry.

V talmudu vypravuje se o nevěstce, která žila v „pevnostech u moře“ a požadovala jako mzdu 400 zlaťáků a to předem. Její hosté musili často čekati v předpokojích, a služka je ohlašovala. Byl-li však muži vstup dovolen, připravila sedmero postelí, šestero ze stříbra, jednu ze zlata, vždy mezi dvě postele postavila stříbrný žebřík, jehož nejhořejší stupeň byl zlatý, a na ten se posadila. Návštěvníku však v posledním okamžiku přijde na mysl boží zákon a odolá svůdnému svádění. Jiná nevěstka, rovněž z námořního města, dostává mzdou pytlík denarů; jde se k ní přes sedm řek. I obyčejné nevěstky dostávají velké dary, ale mnohá považuje je za nepatrné a posmívá se mzdě tak ubohé. Tak člověk, který holky pěstuje, utratí jmění, až mu zbude jen na kus chleba, který jest jeho jedinou potravou. Není-li peněz, dají synka za holku a dcerku prodají za víno a pití… Řecká prostituce kvetla v Jerusalemě v době helenské a také prostituce homosexuelní rozmohla se u Židů patrně vlivem řecko-římským. (Bloch.)

V takovém prostředí vynořilo se prvotní křesťanství, vycházejíc zřetelně ze židovského cítění a hodnocení.

Z Ježíšových[4] výroků nelze jediného jmenovati, který by věci pohlavní odsuzoval jako hříšné a nečisté. „Žena, když rodí, zármutek má, nebo přišla hodina její: ale když porodí děťátko, již nepamatuje na soužení pro radost, protože se narodil člověk na svět“ (Jan 16, 21). A známé: „Nechte dítek přijíti ke mně a nebraňte jim, neboť takovýchť jest království boží“ (Marek 10, 14). Radost ze skutečnosti, že člověk přišel na svět, a radost z dětí předpokládá kladný poměr k pohlavnímu životu a nepředpojatý názor na ženu jako přirozenou družku mužovu. Ze všech čtyřech evangelistů možno vybrati příklady určitého oceňování ženy jako hodné poučení, jako samostatné osobnosti, která má býti účastna myšlenkového a náboženského života mužů. Prvotní křesťanství ani zde nepřinášelo však něco nového a zcela svého, neboť podobné názory v době Ježíšově panovaly i v jiných kruzích a sektách židovských. I v talmudu čteme ostatně, že rabbi Meir míval v sobotu večer přednášky, na které chodily i ženy.

Podobně bylo tomu s názory na manželství a cizoložství. U Matouše (19, 3 — 9) čteme: „I přistoupili k němu farizeové, pokoušejího ho a řkouce jemu: Sluší-li člověku propustiti manželku svou z kterékoli příčiny? On pak odpovídaje, řekl jim: Což jste nečtli, že ten, kterýž stvořil na počátku muže a ženu, učinil je? A řekl: Protož opustí člověk otce i matku a připojí se k manželce své, i budou dva jedno tělo. A tak již nejsou dva, ale jedno tělo. A protož, což bůh spojil, člověk nerozlučuj. Řekli jemu: Proč tedy Mojžíš rozkazuje dáti lístek rozloučení a propustiti ji? Dí jim: Mojžíš dopustil vám propouštěti manželky vaše pro tvrdost srdce vašeho, ale s počátku nebylo tak. Protož pravím vám: Že kdožkoli propustil by manželku svou (pro smilství) a jinou pojme, cizoloží, i kdož propuštěnou pojme, cizoloží.“ (Podobně Matouš 5, 31 — 32, Marek 10, 2 — 12, Lukáš 16, 18.) Starozákonní podklad těchto vývodů jest v Deuteronomiu (páté knize Mojžíšově 24, 1): „Pojal-li by muž ženu a byl by manželem jejím, přihodilo-li by se pak, že by nenašla milosti před očima jeho pro nějakou mrzkost, kterouž by nalezl u ní, i napsal by jí lístek zapuzení a dal v ruce její a vyhnal by ji z domu svého.“ O tato slova bible veden byl za doby Ježíšovy veliký spor mezi školou rabbiho Šammaje, která hájila výklad přísnější, a školou rabbiho Hillela, která byla liberálnější. Šammajovi značila slova „něco hanebného“ jen smilstvo a kurevnictví, kdežto rabbi Hillel vykládal je v širším smyslu jako také jiné nepříjemné vlastnosti. Farizeové chtěli patrně poznati názor Ježíšův, který však „božský“ zákon postavil nad lidský, jen pro tvrdost lidského srdce vzniklý. Ze slov Ježíšových jde ostatně na jevo, že připouštěl rozvod pro cizoložství (mimomanželský styk pohlavní, prostituci) a shovívavě vysvětloval poměry zákon Mojžíšův. Ideálem prvotního křesťanství bylo manželství jako svazek, hluboce založený na vzájemných citech za účelem trvalého spolubydlení. Ale praví-li evangelium: „Kdož by pohleděl na ženu ku požádání jí, již zcizoložil s ní v srdci svém“ (Matouš 5, 28), jest i to názor čistě židovský, který najdeme o 150 let asi dříve v žalmu Šalamounově: „Svýma očima hovoří ke každé ženě o hříšné dohodě“, i v starozákonném: „Nepožádáš manželky bližního svého.“ V talmudu považují rabíni za cizoložství, když muž nebo žena v době soulože myslí v srdci svém na jinou osobu, a rabbi Šešeth dí: „Kdo pozoruje třeba jen malíček ženy, aby měl smyslný požitek, neliší se mravně ničím od cizoložníka.“ Pro osoby svobodné před manželstvím byla cudnost u Židů samozřejmým požadavkem a právě u Židů vyskytuje se tento poměrně ostře vyslovený požadavek po prvé. Poměrná abstinence pohlavní, o kterou tu běželo, neměla však nic společného s askesí, kterou teprve řecké vlivy zanesly do osamocených židovských sekt. Ani v evangeliích nenajdeme ji všeobecně doporučenu. Velmi sporné v tomto směru místo u Matouše (19, 10 — 12), konec citovaného dialogu o cizoložství, zní: „Řekli jemu učedlníci jeho: Poněvadž je taková pře s manželkou, není dobré ženiti se. On pak řekl jim: Ne všichniť chápají slova toho, ale ti, jimž jest dáno. Jsouť zajisté panicové, kteříž se tak z života matky zrodili, a jsouť panicové, kteříž učiněni jsou od lidí, a jsouť panicové, kteří se sami v panictví oddali pro království nebeské. Kdo může pochopiti, pochop.“ Možno rozuměti této řeči různě, nelze z ní vyčísti myšlenku všeobecné askese. Výjimky zdůrazňuje Ježíš učedníkům svým, nikoli všeobecné pravidlo, kterého se lekali. Vyzdvihuje dobrovolnou pohlavní zdrželivost těch, kteří se chtějí nerušeně věnovati božským věcem. „Co mám činiti? Můj duch visí na hoře, nechť svět udržují jiní!“ volá Ben Azzaj v talmudu. A u Izaiáše (56, 4 — 5) čteme o eunuších: „Nebo toto praví Hospodin o kleštěncích, kteříž by ostříhali sobot mých a zvolili to, což mi se líbí, a drželi smlouvu mou: Že dám jim v domě svém a mezi zdmi svými místo a jméno lepší nežli synů a dcer. Jméno věčné dám jim, kteréž nebude vyhlazeno.“

Tedy také ani tento názor nebyl Židovstvu cizí. Skutečnou kastraci Židé však zavrhovali, a nemožno souditi ani, že o ni šlo Ježíšovi, třebaže evangelia líčí jeho život jako život bez pohlavního zájmu. Židovským názorům odpovídá také mínění evangelické, že mrtví, až vstanou z mrtvých, budou bez pohlaví jako andělé, neboť také v talmudu čteme: „Na onom světě odpadne všecko pozemské, nebude jídla ani pití, nebude plodnosti ani rozmnožování, nýbrž spravedliví usednou a zaradují se v lesku božím zcela jako andělé.“ Tedy opak učení Muhamedova, který svým věřícím poskytuje v ráji skutečné panny krásné.

K prostituci a mimomanželskému styku pohlavnímu byl poměr prvotního křesťanství lidsky nepředpojatý. Citujeme známá místa z evangelií:

„Prosil ho pak jeden z farizeů, aby jedl s ním. Pročež všed do domu toho farizea, posadil se za stůl. A aj, žena v městě, kteráž byla hříšnice, zvěděvši, že by seděl za stolem v domě farizea; přinesla nádobu alabastrovou masti. A stojíc ze zadu u noh jeho s pláčem, počala slzami smáčeti nohy jeho a vlasy hlavy své vytírala a líbala nohy jeho a mastí mazala. Uzřev to pak farizeus, kterýž ho byl pozval, řekl sám k sobě tak: Byť tento byl prorok, vědělť by, která a jaká jest to žena, kteráž se ho dotýká; nebo hříšnice jest. I odpověděv Ježíš, dí jemu: Šimone, mámť něco povědíti. A on řekl: Mistře, pověz. Dva dlužníky měl nějaký věřitel. Jeden dlužen byl pět set peněz, a druhý padesát. A když neměli, odkud by zaplatili, odpustil oběma. Pověziš tedy, kterj z nich více bude jej milovati? I odpověděv Šimon, řekl: Mám za to, že ten, kterémuž více odpustil. A on řekl jemu: Právě jsi rozsoudil. A obrátiv se k ženě, řekl Šimonovi: Vidíš tuto ženu? Všel jsem do domu tvého, vody nohám mým nepodal jsi, ale tato slzami smáčela nohy mé a vlasy hlavy své vytřela. Nepolíbil jsi mne, ale tato, jakž jsem všel, nepřestala líbati noh mých. Olejem hlavy mé nepomazal jsi, ale tato mastí mazala nohy mé. Protož pravím tobě: Odpuštěniť jsou jí hříchové mnozí, neboť milovala mnoho. Komuť se pak málo odpouští, málo miluje. I řekl jí: Odpuštěniť jsou tobě hříchové. Tedy počali, kteříž tu spolu seděli za stolem, říci sami mezi sebou: Kdo jest tento, kterýž i hříchy odpouští? I řekl ženě: Víra tvá tebe k spasení přivedla. Jdiž v pokoji.“ (Lukáš 7, 36 — 50.)

Dí jim Ježíš: „Amen, pravím vám, že publikáni a nevěstky předcházejí vás do království božího. Nebo přišel k vám Jan cestou spravedlnosti, a nevěřili jste mu, ale publikáni a nevěstky uvěřili jemu…“ (Matouš 21, 21 — 32.)

I přivedli k němu zákonníci a farizeové ženu v cizoložství popadenou a postavivše ji v prostředku, řekli jemu: „Mistře tato žena jest postižena při skutku, když cizoložila. A v zákoně Mojžíš přikázal nám takové kamenovati. Ty pak co pravíš?“ A to řekli, pokoušejíce ho, aby jej mohli obžalovati. Ježíš pak skloniv se dolů, prstem psal na zemi. A když se nepřestávali otazovati jeho, zdvihl se a řekl jim: „Kdo jest z vás bez hříchu, nejprv hoď na ni kamenem.“ A opět schýliv se, psal na zemi. A oni uslyševše to a ve svědomích svých obviněni byvše, jeden po druhém odcházeli, počavše od starších až do posledních. I zůstal tu Ježíš sám, a ta žena uprostřed stojící. A pozdvih se Ježíš a žádného neviděv než tu ženu, řekl jí: „Ženo, kde jsou ti, kteříž na tebe žalovali? Žádný-li tě neodsoudil?“ Kteráž řekla: „Žádný, Pane.“ I řekl jí Ježíš: „Aniž já tebe odsuzuji. Jdiž a nehřeš více.“ (Jan 8, 3 — 11.)

V těchto výrocích zdá se promlouvati hluboké pochopení pro biologické příčiny prostituce a vědomí, že nevěstka jest obětí poměrů a není vinnější než společnost, bez níž by neexistovala. Osvobozovací význam práce tu ovšem úplně chybí; po této stránce jsou evangelia zcela ve vleku řecko-římského starověku s jeho odporem k práci a neřeší tudíž nic, pomíjejíce hospodářský základ společenských poměrů. Třeba nám nejen poznati logickou povahu pohlavního života a tím plně přisvědčiti k pohlavnímu pudu jako ke zjevu úplně přirozenému a o sobě mravnému, třeba nám nejen poznati sociální dosah pohlavních styků a odvoditi z něho pohlavní odpovědnost vůči jednotlivci i společenskému celku, nýbrž třeba nám také pochopiti konečně celý a základní význam práce, t. j. výrobních poměrů pro vývoj pohlavních styků. Teprve pak budeme schopni rozřešiti pohlavní otázku. —

*

Jak jsme viděli, není toho mnoho, co lze říci o pohlavní mravouce prvotního křesťanství, úplně závislého na názorech židovských. Jádro této mravouky jeví se nám nicméně přirozenějším a zdravějším názorů řecko-římského světa, — které však měly v křesťanství zvítěziti nad židovstvím a učením Ježíšovým, z prostých poměrů vzešlým. Veškeren další vývoj křesťanské ethiky pohlavní od smrti Ježíšovy až do reformace znamená soustavné přizpůsobování prvotního křesťanství helenskému světu: křesťanství, počínajíc apoštoly, přijímá dvojakou morálku starověkou, odpor k ženě, ocejchování věcí pohlavních jako nečistých a pak i prostituci jako „nutné zlo“. Jakmile počali apoštolové hlásati učení Ježíšovo řecko-římské společnosti, nabyla klasická tradice vrch nad primitivnějšími prvky židovskými a její vliv stále se stupňoval.

Již Pavel z Tarsu přijímá antické hodnocení ženy jako tvora méněcenného a odůvodňuje je prvním hříchem v ráji, kdy žena byla svedena. „Žena ať se učí, mlčíc, ve všeliké poddanosti. Nebo ženě nedopouštím učiti, ani vládnouti nad mužem, ale aby byla v mlčení. Adam zajisté prvé jest stvořen, potom Eva. A Adam nebyl sveden, ale žena, svedena jsouc, příčinou přestoupení byla.“ (1. Epišt. k Timot. 2, 11 — 14.) Rozborem jeho názorů na ženu dojdeme k úsudku, že Pavlovo hodnocení ženy je pokračování hodnocení antického, a zdá se nám, jako bychom zase slyšeli Aristotela s jeho názorem na ženskou bytost jako nepodařenou bytost mužskou. Podobně i Petr (1. Epišt. 3, 7) mluví o mdlejším osudí ženském. U Pavla nalezneme také onen dualism, který pozdější filosofií řeckou byl stále ostřeji vyhrocován, stavě „ducha“ stále rozhodněji proti „tělu“. Helensko-židovský filosof Filon, vrstevník Pavlův, odsuzoval jako „hříšné“ všecko, co s „tělem“ souvisí, a hlásal již učení o dědičném hříchu se všemi důsledky; a poslyšme nyní Pavla: „Víme zajisté, že zákon jest duchovní, ale já jsem tělesný, prodaný hříchu.“ (Epišt. k Řím. 7, 14.) „Vímť zajisté, že nepřebývá ve mně (to jest v těle mém) dobré…“ (Epišt. k Řím. 7, 18.) „Nebo což nemožné bylo zákonu, poněvadž byl mdlý pro tělo, to způsobil Bůh, poslav Syna svého v podobnosti těla hříchu, a příčinou hříchu odsoudil hřích na těle.“ (Epišt. k Řím. 8, 3.) Že „hříchem na těle“ rozuměl Pavel i věci pohlavní, dokazuje jeho doporučování panického stavu a askese, jakož i jeho pojetí manželství jako nutného zla. V 1. Epištole ke Korintským čteme: „Dobréť by bylo člověku ženy se nedotýkati. Ale pro uvarování se smilstva jedenkaždý manželku svou měj, a jednakaždá měj muže svého. Muž k ženě povinnou přívětivost prokazuj; podobně též i žena k muži. Žena svého vlastního těla v moci nemá, ale muž; též podobně i muž těla svého v moci nemá, ale žena. Nevzdalujte se jeden druhého, leč by to bylo ze společného svolení na čas, abyste se uprázdnili k postu a modlitbě; a zase spolu se sejděte, aby vás nepokoušel satan pro nezdrželivost vaši. Ale totoť pravím podle odpuštění, ne podle rozkazu. Nebo chtěl bych, aby všichni lidé tak byli, jako já; ale jedenkaždý svůj vlastní dar od Boha má, jeden, tak a jiný jinak. Pravím pak neženatým a vdovám: Dobré jest jim, zůstali-li by tak jako já. Pakliť se nemohou zdržeti, nechať v stav manželský vstoupí; nebo lépe jest v stav manželský vstoupiti nežli říjí trpěti… O pannách pak přikázání Páně nemám, ale radu dávám jako ten, jemuž z milosrdenství svého Pán dal věrným býti. Zatoť pak mám, že je to dobré pro přítomnou nouzi, že je dobré člověku tak býti. Jsi-li přivázán k ženě, nehledej rozvázání; jsi-li prost od ženy, nehledej ženy. Pakli by ses i oženil, nezhřešils, a vdala-li by se panna, nezhřešila, ale trápení těla míti budou takoví. Jáť pak vám odpouštím… A tak ten, kdo vdává, dobře činí; ale kdo nevdává, činí lépe.“ (I., 7, 1 — 9, 25 — 28, 38.)

V těchto výrocích není stopy samozřejmosti, kterou na manželství a přirozeném životě pohlavním vidí výroky Ježíšovy. Pavel chce z pohlavní abstinence učiniti všeobecný ideál, o který má každý člověk se snažiti a zachovávati jej i v manželství; jest prvním křesťanským zastáncem „duchovního manželství“, které si rovněž vymyslila řecká filosofie.

„Pakli kdo za neslušnou věc své panně pokládá pomíjení času k vdání, a tak se státi má, učiň, jakžkoli chce, nezhřeší; nechať se žení. Ale kdož se pevně ostavil v srdci a není mu toho nouze, ale v moci má svou vlastní vůli a to uložil v srdci svém, aby uchoval pannu svou, dobře činí.“ (1. Epišt. ke Korint. 7, 36 — 37.) Podle pohanského vzoru vyskytovala se podobná duchovní manželství a spojení opravdu v korintské obci křesťanské.

Prostituci odsuzoval Pavel nejrozhodněji: „Pokrmové břichu náležejí, a břicho pokrmům: Bůh pak i břicho i pokrmy zkazí; ale tělo ne smilstvu oddáno býti má, ale Pánu, a Pán tělu… Nevíteli-liž, že těla vaše jsou údové Kristovi? Což tedy, vezma údy Kristovy, učiním je údy nevěstky? Odstup to. Zdaliž nevíte, že kdož se připojuje k nevěstce, jedno tělo jest s ní, neboť dí písmo: Budou dva jedno tělo. Ten pak, kdož se připojuje k Pánu, jeden duch jest s ním. Utíkejte smilstva. Všeliký hřích, kterýžkoli učinil člověk, kromě těla jest, ale kdož smilní, ten proti svému vlastnímu tělu hřeší.“(1. Epišt. ke Korint. 6, 13 — 18.) To bylo hledisko čistě židovské, na kterém však Pavel nevytrval ve své snaze, aby rozšířil mocenský vliv křesťanstva, nýbrž přijal konec konců také starý názor na prostituci jako nutné zlo, s kterým nutno se smířiti. „Psal jsem vám v listě, abyste se nesměšovali se smilníky. Ale nevšelijak se smilníky tohoto světa nebo s lakomci nebo s hráči nebo s modláři, sic jinak musili byste z tohoto světa vyjíti.“ (1. Epišt. ke Korint. 5, 9 — 10.)

Další dějiny křesťanské víry a církve, zrod dogmat v 2. až 4. století po Kr., znamenají celkem stále zřetelnější zdůrazňování asketických a protipohlavních snah, nechuti k ženě a její inferiority. V této době vzniká mnišství a asketické klášternictví. Jeden nejstarší spis křesťanský, „Hermovi pastevci“, sepsaný propuštěncem asi r. 100 po Kr., líčí vidění pisatelovo, jak byl „pastevcem“ v noci zanechán u dvanácti panen, které na otázku, kde má spáti, mu odpověděly: — S námi máš spáti jako bratr, nikoli jako muž, neboť tys bratr náš, a chceme ti napříště sloužiti, milujeme tě. — A ta, která první se zdála mezi nimi, jala se mne líbati, a když druhé viděly, že mne líbá, počaly mne líbati také. A panny složily spodní své šaty lněné na zemi a uložily mne ve svém středu, a nečinily nic, než že se modlily; také já modlil se s nimi nepřetržitě. — A zůstal jsem tu až do druhé hodiny ranní pospolu s pannami. A tu objevil se pastevec a pravil: — Nic potupného jste mu neučinily přece? Jej se otaž, řekly. Děl jsem mu: — Pane, radost činilo mi s nimi přenocovati.

Tertullian doporučoval „duchovní ženy“ všem křesťanským mužům, kteří nemohou vystačiti bez žen, a jako nejméně nebezpečnou doporučoval jim vdovu, která je „krásná vírou, vybavená chudobou, zapečetěná věkem.“

Přihlížíme-li k polibkům a laskáním, která byla dovolena v takových asketických nocích a „duchovních manželstvích“, jest na snadě domněnka, že v takovém „duchovním“ svazku byl asi jen krok od asketické záliby k erotické hře a ten krok že byl často učiněn. A chlubila-li se taková duchovní panna, že její panenství dá se vyšetřiti a dokázati, zasloužila si nejčastěji odpovědi církevního otce Cypriana, biskupa a mučedníka kartaginského: „Ruka a oko porodní báby neposkytují jistoty. Byla-li i panna shledána neporušenou na oné části těla, na němž žena může býti zneuctěna, mohla přece hřešiti na jiné části těla, kteráž může býti zprzněna, ale nikoli vyšetřena.“ Opravdu také zavdala brzy a mnohde tato „duchovní manželství“ příčinu k veřejnému pohoršení, jsouce zřetelně zneužívána. Již ve druhé polovině 2. století obviňován byl samosatský biskup Pavel, že má syneisakty (syneisakte = žena žijící s duchovním), že jednu sice propustil, ale dvé kvetoucích dívek je dosud s ním a doprovázejí jej na jeho cestách. Podobně jednali presbytéři a jahnové. Ještě ve 4. století uprchl slavný Athanasius[5] za pronásledování křesťanů „na přímý pokyn shora“ k jedné zaslíbené panně, dívce neobyčejně krásné, a pobyl u ní šest let. (Stöckerová.)

Zmíněný Cyprian počal první potírati „duchovní manželství“ (asi 250 po Kr.), ale nikoli s hlediska přirozeného pojetí pohlavního života, nýbrž s hlediska krajního asketismu, který již pohled na ženu odsuzoval jako hříšný. Odsuzoval dokonce koupele panen, aby jim nebylo rdíti se při spatření jejich nahého těla. „Má Kristus“ — píše v jednom listě — „náš pán a soudce, spatřiti a trpěti, aby panna, jemu zasvěcená, u jiného ležela, a nezlobiti se a nejtěžšími tresty nehroziti takovým necudným poměrům?… Proto byl to moudrý a silný čin, nejdražší bratře, že jsi jak onoho jáhna, který tak často pobýval u jedné panny, tak také všecky ostatní, kteří u panen spávali, vyloučil z církevní obce. Přerušili-li nyní vzájemný styk, kajíce se z hříšné soulože, nařiď přesné vyšetření panen bábami. Ty, které pannami shledány budou, můžeš do církevní obce opět přijmouti a připustiti, s pohrůžkou však, že ostřeji budou z církve vypuzeny a ztěží ještě do ní přijaty, kdyby obnovily svůj poměr s těmi muži nebo snad s nimi v jednom domě a pod jednou střechou bydlily. Neboť, která se zprzniti dala, nezpronevěřila se obyčejnému choti, nýbrž Kristu.“ Tak asketická horlivost odvracela pohlavní život ještě více od přirozeného k chorobnému, vzrůst mnišské askese znamenal i vzrůst vybičované pohlavní fantasie výstřední, potírání pohlavního vedlo k zvýšenému zájmu o ně, čehož důsledek byla pohlavní korupce, která asi od r. 300 v křesťanstvu zbujela. Přispěly k tomu nemálo i „kacířské“ sekty gnostiků a manichejských, které rovněž hlásaly přísnou askesi.

Soustavně počal vytvářeti asketický a mnišský ideál výmluvný Tertullian (150 — 220 po Kr.), jehož názory byly zcela protipohlavní, proti všem smyslným pudům namířené, potíral divadlo, hudbu, tanec, eleganci a šperky, zkrátka vše, co drážditi může smyslnost, chtěl, aby Kristus stal se andělem jedoucím na zkrocené šelmě (smyslnosti). Poněvadž pohlavnost je nepřítelem člověka, jest žena jako její vtělení branou ďáblovou. „Tys to, — volá Tertullian rozhořčeně na ženu — kterás ďáblu přístup opatřila, tys pečeť onoho stromu rozlomila, tys také ona, která obloudila toho, k němuž ďábel neměl se přiblížiti! Tak snadno srazila jsi k zemi muže, podobu boží. Pro tvou vinu, to jest, k vůli smrti bylo také synu božímu zemříti.“

*

Nejvíce k vytvoření asketického ideálu přispěla sekta gnostiků, která nejostřeji postavila ducha proti hmotě jako proti zlu, které třeba ničiti, a na druhé straně všemi prostředky askese usilovati o mystické spojení s nejvyšším duchem. A tu objevuje se také asketická ekstase, původnímu křesťanství zcela neznámá, stavy úplného rozkladu vůle a sebeovládání, v nichž probouzejí se však i nejhlubší pudy životní a vzpírají se umrtvování těla. Ekstase duchovní proměňuje se pak v ekstasi smyslnou, pohlavní abstinenci a askesi vystřídává pohlavní hýření. U gnostiků různého směru vyskytují se již všecky druhy pohlavních zvrhlostí, s kterými shledáváme se v asketickém středověku, „černou mši“ vynašli a systematicky pěstovali v theorii i praksi výstřední a nepřirozené styky pohlavní z důvodů náboženských.

*

U sektářů manichejských měla askese povahu zvláště nepřátelskou ženě. Jejich míněním bylo, že Eva svedla Adama, poněvadž v něm probudila vůli k plození. Tato vůle k plození je však vlastní hřích, poněvadž (podle starého manichejského názoru dualistického) prodlužuje jen stále znova zajetí světelné substance uzavřené v tělesném světě. Rozpor mezi smyslnou povahou ženy a duchovním cílem lidstva byl tu do krajnosti vyhrocen a žena představovala zlého démona. Zakazovali maso a víno, zakazovali nečistou práci, ale hlavně zakazovali každý pohlavní styk. Z tohoto nepřátelství k ženě vznikly pak u této sekty homosexuelní sklony jako důkaz, že pohlavní pud vždycky najde si způsob, jímž se projevuje a jest ukájen.

Tertullian a kacířské sekty nezůstaly bez vlivu na oficielní církev. Origenes (185 — 254 po Kr.) hlásal, že všecko pohlavní je nečisté, každá tělesná láska ďábelskou a jen čistě duchovní láska k bohu jest dovolena, a proto sám sebe vykleštil, aby se jen této lásce mohl věnovati.

Důsledkem nemírné zdrželivosti pohlavní byl však na druhé straně trvalý a nemírný zájem o pohlavní věci, a přísní asketi libovali si v bujném líčení všemožných historických a mytologických pohlavních zjevů normálních i perversního druhu, dokazujíce, jak jejich pohlavní fantasie jest vybičována askesí, jak smyslné a nečisté jsou myšlenky a city v jejich těle, zachovávajícím přísnou „čistotu“. Mistrem této literatury byl africký asketa Arnobius, který asi r. 300 napsal Sedm knih proti pohanům, v nichž křiklavými barvami líčil nemravnost pohanského mnohobožství. Podobně pojednával o antickém světě bohů Lactancius[6] ve spise „Divinae institutiones“ (asi 310 po Kr.), zvláště v první knize „O falešném náboženství“. Tento druh literatury křesťanské, tato „mnišská beletrie“, nahražující silnou rafinovanost antického smilstva sestárlou rafinovaností křesťanského odříkání, zachovala se všude, kde pohlavní přirozenost lidská byla nucena sesíleně a chorobně reagovati na nezdravou pohlavní askesi. Anachoretství a mnišství již ze 4. stol. po Kr. rovněž to dokazují. Anachoreti z egyptské a libycké pouště, mniši a poustevníci, byli ustavičně pokoušeni démonem smilstva, trýzněni nejstrašlivějšími vidinami pohlavními, ač nebo právě proto, že potírali „hříšné tělo“ nejsilnějšími prostředky. Sekta valesských pěstovala vyklešťování, jsouc tak předchůdkyní ruských skopců. Sebezmrzačování prováděly hlavně zbožné ženy. Uřezávaly si prsy, rozřezávaly si tváře a vůbec obličej, aby byly chráněny před vilnými muži. Jistá alexandrinská jeptiška vypíchla si obě oči tkalcovským člunkem, aby obrátila jinocha, který jí řekl, že její krásné oči jej svedly. Poustevník Ampelius vyhnal prý nevěstku ze své cely tím, že žhavé železo pevně rukou uchopil a hrozil, že se jím celý křížem krážem popálí. Vnitřní žár pohlavní žádosti snažili se ochladiti horkou vodou, ledem nebo sněhem, válením se v trní, bodláčí a kopřivách a mrzkáním. (Zöckler). Zbožné panny a „světice“ oblékaly mužské šaty, aby nepoznány mohly žíti v klášteře s mnichy. Spisovány byly systematické návody k potírání tělesného chtíče pro mnichy a jeptišky, pravidla askese pro kněze, příručky a učebnice pro panny a jeptišky a vůbec pro život klášterní a poustevnický.

O prvotním křesťanském stanovisku k prostituci již jsme se zmínili. Ježíš ji chápal lidsky a hluboce. Rovnež ze Zjevení Janova vysvítá hluboký smysl pro pravou povahu prostituce, stejně unášející jako ničivou.

„I odnesl mne na poušť v duchu, a viděl jsem ženu sedící na šelmě brutnátné, plné jmen rouhání, mající sedm hlav a deset rohů. Žena pak oděna byla šarlatem a brunátným rouchem a ozdobena zlatem a kamením drahým i perlami, majíc koflík zlatý v ruce své, plný ohavnosti a nečistoty smilstva svého. A na čele jejím najpsané jméno tajemství, Babylon veliký, máť smilstva a ohavností země… Padl, padl Babylon ten veliký a učiněn jest příbytkem ďáblů a stráží všelikého ptactva nečistého a ohyzdného. Neboť z vína hněvu smilstva jeho pili všichni národové, a králové zemští smilnili s ním, a kupci zemští ze zboží rozkoší jeho zbohatli…“ (Zjev. Jan. 17, 3 — 5, 18, 2 — 4.)

V nejstarších dějinách křesťanství má prostituce celkem trojí úlohu. Předně vidíme tu nevěstky jako kajícnice a první přívrženkyně nové víry. Po druhé trestány jsou prostitucí křesťanské mučednice. Po třetí mají zvláštní poměr k prostitucí mniši a jeptišky pod pláštíkem askese.

Již v počátcích křesťanství patřilo patrně nemálo nevěstek k vyznavačům učení Ježíšova. V Matoušovi praví Ježíš: „Amen pravím vám, že publikáni a nevěstky předcházejí vás do království božího. Nebo přišel k vám Jan cestou spravedlnosti a nevěřili jste mu; ale publikáni a nevěstky uvěřili jemu…“ (21; 31 — 32). Prvotní křesťanství mělo na počátku zájem o nevěstky, jako jej mělo o chudé a ponížené, a snažilo se vyvésti je z jejich pokaženého života a přivésti k tělesné zdrželivosti.

Především je tu historie Marie Magdaleny, oné nevěstky, z které Ježíš sedm ďáblů vyhnal a které se nejprve ukázal, když byl vstal z mrtvých ráno v neděli. Víme již, co o ní Lukáš vypravuje. O nevěstkách a kurtisánách, které se daly na pokání a dokonce světicemi se staly, existuje celá nábožná literatura. Především běží o Marii Egyptskou, která podle legendy od svého 12. roku byla po 17 let nevěstkou pro každého v alexandrinském bordelu, načež zázrakem obrácena byla na křesťanskou víru a ztrávila pak dalších 47 let v poušti, činíc pokání. Byla tu nalezena opatem Zosinou a jím po své smrti pohřbena. Podobně krásná herečka a hetéra Pelagia stala se světicí, byvši na víru obrácena kázáním biskupa Nonna v Antiochii, a zemřela jako poustevnice v Jerusalemě. Některé z těchto dívek byly prý tak pevné ve víře, že jsou jmenovány mezi mučednicemi církve.

Pokud prostituce a nevěstinec byly někdy trestem za křesťanství, nešlo o nic nového, nýbrž o zjev známý i z předchozí historie řecké a židovské. Podle Mommsena neběželo tu o zjev obecný, nýbrž spíše jen o přehmaty úřednické horlivosti. Dlužno vůbec podotknouti, že proud krve a ukrutností, který podle tradice řinul se třemi prvními věky křesťanskými, jest z nemalé části výtvorem legend a pověstí. Motiv panny, která i v nevěstinci zachovává si neporušenost, vyskytuje se nejprve v řecké komedii a odtud přechází do antického románu. S římského hlediska bylo ovšem odsouzení do nevěstince mírné vedle trestu smrti předhozením dravé zvěři. Pohrůžkou prostituce snažili se také stydlivé křesťanky odvrátiti od nové víry a tak zachrániti smrti propadlé. Třeba rozeznávati trest corruptela t. j. jednoho znásilnění v nevěstinci od trestu lupanarem t. j. trvalým zavlečením do nevěstince. Většina takových případů děla prý se za velikého pronásledování křesťanů Diokletianem (303 — 304 po Kr.). Otec Ambrosius líčí ve svém spise „O pannách“ (II, 4) takový trest zvláště názorně; běží o zbožnou pannu křesťanskou z Antiochie:

„Přivádějí pannu, připravenou, aby vydala dvojí svědectví o své cudnosti a oddanosti k bohu. Jakmile však ukrutníci poznají její pevnost a její strach o cnost, jakmile zpozorují, jak odhodlána jest snášeti muka, ale zardívá se před pohledy, na ni obrácenými: počnou pomýšleti, jak by jí, zdánlivě pro záchranu cudnosti, odňati mohli bázeň boží. Ztratí-li — řeknou si — nejprve to vyšší, budou jí moci vyrvati i to, co sami dávno již ztratili. Proto zní rozkaz: Buď bude panna bohům obětovati nebo ve veřejném domě bude na pospas vydána… Tu jazyk službu mi vypovídá, a štítím se líčiti další postup ničemných skutků. Zavřete uši své, cudné panny! Čistá děvečka boží je vedena do domu smilstva. Ale brzy opět naslouchejte: panna Kristu zasvěcená může býti vydána na pospas, ale nikoli znesvěcena… Vzniká nával chlípných lidí k domu hanby. Dejte pozor, panny, na zázraky mučedníků, zapomeňte, na jakém místě prodlévá. Čistá, něžná holubice je uvnitř zavřena, divocí ptáci draví krouží venku houfem sváříce se, který nejdříve má se vrhnouti na kořist.“ Prvním zákazníkem je muž v obleku obyčejného vojína, převlečený křesťan, který s pannou šaty si vymění, aby ji vysvobodil; věc je však prozrazena a oba popraveni.

V mučednických legendách křesťanských objevuje se ostatně nevěstinec i jako trest pro jinochy. Jeroným ve svém Životě Pavlově (Vita Pauli 3) vypravuje o cudném jinochu křesťanském, kterého římský úředník dal připoutati věnci k měkké podušce z květin, načež nejkrásnější hetéra měla jej znásilniti. Tu ukousl si mladý křesťan jazyk a vyplivl jej ženě do tváře.