Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

V pevnej ruke

Kristína Royová

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Jana Kyseľová, Miroslav Polomíček, Daniel Winter, Erik Bartoš, Jana Lukačišinová, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-25-1

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Kristína Royová

Kristína Royová (* 1860 - † 1936)

- najprekladanejšia slovenská spisovateľka, jej diela vyšli vo viac ako 30 jazykoch. Bola spoluzakladateľkou duchovného spoločenstva Modrého kríža a v téme duchovna zostáva aj vo svojej prozaickej tvorbe, ktorú postupne rozšírila na 76 titulov. Jej dielo má motivačný ráz a sústredí sa na oslovenie jednotlivca v dialógu s Bohom, pranieruje cirkev a jej stereotypy. Bola tiež vydavateľkou, editorkou a autorkou časopisov. Venovala sa aj sociálnej činnosti, zakladala sirotince či starobince.

V pevnej ruke

Hrmelo, až sa tak otriasali múry starého hodoličovského kaštieľa. No v komnatách, prežiarovaných bleskami, si nikto nevšímal hrozivé zvuky. A kto by to aj robil? Vari muž, viditeľne bojujúci na nastlanom lôžku s ostňom ťažkej choroby? Na jeho bledej a hneď za tým rumenejúcej tvári badať odblesk inej búrky, ktorá povetrie neprečistí. „Musíme všetci zomrieť, a potom bude súd“, — tak mu tvrdí neklamný svedok — svedomie. Áno, súd! A nielen jeden súd — sú dva: prvý, keď súdi človeka vlastný hriech a svedomie, druhý hrozný, pred tvárou vševedúceho Boha.

„Otče, nad čím sa tak trápiš?“ zaznelo nad mužom bolestne rozochveným hlasom.

Mladík asi 24-ročný skláňal ušľachtilý, polohrôzou-položiaľom pokrytý obličaj k poduške, na ktorej spočívala tuhým bojom poznačená, spolovice skrytá tvár muža.

„Ó, Michal, syn môj jediný!“ Horúca ruka zavrela kŕčovite mladíkovu pravicu. „Chráň sa hriechu! Je to hrozný bič, najmä teraz, v hodine smrti. Zomrieť musím, niet pomoci, ani nádeje, a potom prídem pred Boha. On vie. On videl všetko…“

„Otče, nedes sa báchoriek! Neveril si im v živote; prečo si nimi dáš brať pokoj pri smrti? Ver mne! Prišiel som priam z univerzity. Tam počul som prednášať profesorov bohoslovia, ktorým je Biblia známejšia ako tebe; oni tvrdia — a ja verím, že majú pravdu — že smrťou končí všetko. Človek vráti sa do prachu, stane sa hmotou; tá sa zase zmení — a v tom je celá večnosť.“

„Mlč, Michal, never im. To je dosť dobré, kým je človek zdravý a má nádej na život. No, pred smrťou všetko vyzerá ináč. Ja viem, že musím ísť pred Boha. Viem, že ma bude súdiť, lebo cítim, že hľadel, áno, i teraz hľadí na mňa. Ó, keby som sa radšej nebol narodil, ako zomrieť s ťarchou viny v štyridsiatom siedmom roku!“

Muž rozhodil rukami a potom ich kŕčovite zopäl na hrudi.

„Otče, sme sami, nik ťa nepočuje, len ja, tvoj syn; povedz mi, čo ťa trápi, čo si urobil.“

Mladík kľakol k hlave chorého.

„Čo som urobil? Ó, čo som ja urobil! On zomieral, tvoj prastrýc, a nebolo svedka. Mne odovzdal závet, v ktorom porúča osemdesiattisíc nám dvom, Štefanovi a mne. Ale ja som vedel, že v stole leží starší závet, z obdobia, keď sa on hneval na môjho brata. Ten určoval za jediného dediča mňa.“

„Otče, a ty?“ naliehal na smrť bledý mladík.

„Ja som zničil mladší závet a stal som sa univerzálnym dedičom, a teraz ma tá krádež páli. No, pálila vždy, zvlášť odkedy Štefan zomrel. Ó, ja som nevedel, nevedel, že je na pľúca chorý! Lekári posielali ho do Talianska; nešiel — nemal peňazí. Keby som mu bol dal tých štyridsaťtisíc od strýca, nemusel učiť v škole, mohol sa šetriť. Takto zomrel, a ja som príčina jeho smrti. I jeho žena je vdovou, dieťa sirotou. Prečo musím ja zomrieť v najkrajšom veku, a potom sa stretneme: strýc, brat a ja. Ó, ako obstojím? Keby som mohol napraviť! Ale ako? Priznať sa a poškvrniť naše meno — tvoje meno?“

„Ach, otče, to je nemožné,“ zaúpel syn. „Daj im to tak, daj hoci aj päťdesiattisíc. Ale to nejde! Bolo by nápadné, prečo toľko porúčaš, keď som tu ja. Ach, keby som ti mohol pomôcť, urobil by som všetko; len česť nášho mena nemôžem vydať ľuďom do úst.“

„Bola by ešte jedna cesta…“

Muž stíchol na okamih. Tvárou prelietla mu telesná muka, z očí hľadela uštvaná duša. Oči akoby prosili syna: „Zmiluj sa nado mnou!“ — Mladá hruď oddychovala prudko. Šuhaj sa narovnal. Mužné, zúfalé rozhodnutie zastrelo mu tvár.

„Viem, čo chceš povedať. Rozumiem už, čo si vtedy žiadal. Ach, keby som bol tušil, prečo chceš vložiť na mňa tú hroznú vec! No, aby si vedel, že som ťa naozaj synovsky miloval, obetujem ti svoju slobodu: vezmem si Oľgu, vrátim jej, o čo si pripravil strýca Štefana. Ak je aké stretnutie za hrobom, povedz tam obom, tvojmu i môjmu strýkovi, že tvoj syn zaplatil celoživotným šťastím za tvoj hriech, že on je odpykaný.“

„Vďaka, vďaka!“ zaplakal muž. „Boh ti odplatí, keď ma zachrániš. Ale, dodržíš svoj sľub?“

„Aby si sa nebál, telegrafujem, nech príde tetinka s ňou. Vykonám všetko, len oži, aby si na vlastné oči videl, že sme zosobášení.“

Blysklo sa kríž na kríž; zahrmelo, ani čo by chcelo podvrátiť starý hodoličovský kaštieľ.

Asi po dvoch hodinách vstúpil do spálne lekár. Konštatoval zlepšený stav chorého; syna poslal si odpočinúť. „Choďte, vravel, ak nechcete sám ochorieť!“

„No, veľa mi k tomu nechýba,“ zadrdlal mladík. Keď sa za ním zavreli dvere jeho spálne, nešiel si ľahnúť. Dívali sa blesky na veľkú búrku, ktorá zúrila v jeho srdci a v duši.

„Sľúbil som, už je darmo. Ó, otče, keby si vedel, čo si na mne vynútil! No, áno, vezmem si ťa, Oľga, aby si dostala späť tú zlorečenú mamonu. Dám ti titul pani Hodoličovej, ale nikdy nebudem tvojím mužom! Nie, nikdy! Snáď potom sama požiadaš o rozvod a uvoľníš ma z tlačiacich okovov a zaviazaností!“

Zahrmelo ešte raz vysoko, ďaleko, zaznelo to temer ako vzdych, potom živelná pohroma stíchla. Ba, kedy stíchne to, čo sa rozpútalo počas nej v mladej duši?

*

Prešlo asi päť týždňov. Veľkým čeľadníkom[1] zaznieval plač. Plakalo tam mnohé hodoličovské služobníctvo za pánom, ktorý práve dokonal. Žialili, že zomrel tak zvláštne uprostred svadobného obradu. Sotva kňaz oddal jeho syna s neterou — ani záverečnú modlitbu nedokončil — nastal v dome zmätok a žalosť. V tom všeobecnom žiali, keď plakal syn za otcom, sluhovia za pánom, a keď potom začali robiť potrebné prípravy na pohreb, jedinou nepotrebnou osobou bola mladá nevesta. Sedela v rohu pohovky sama a sama; jej závoj bol značne požmolený a veniec nakrivo pripätý.

Chudé ruky majúc ovinuté okolo kolien hľadeli širokým oknom von pohľadom, ktorý pero neopíše. Bola mladá, veľmi mladá, snáď ani nie šestnásťročná. Postava vysoká, nevyvinutá, plná hranatostí, čo robí nedospelú mládež tak odpornou! Tvár ostrých ťahov, chudých líc. Oči priveľké, hlboko ležiace. Bohatstvo zlatých vlasov, nevkusne učesaných, dodávalo mladej hlave ešte viac odpornosti. Biele šaty strihu polopanského-polomeštianskeho prezrádzali dedinčanku. Nohy, ruky zdali sa priveľké do bielych topánočiek a rukavíc. Ustrašený výraz tvári a hlboký smútok čiernych očí budili sústrasť. Áno, celý zjav prosil o sústrasť. No, na tvári mladého ženícha, ktorý zastal vo dverách, sústrasti nebolo. Uprel oči vlhké ešte od sĺz na schúlenú bytosť, a srdce sa temer striaslo zimou, že on, krásny Hodolič — ako ho nazývali na univerzite — je už teraz mužom tamtej osoby. Ó, aká bola ošklivá! A mala od dneška na neho právo! Čo si s ňou počať? Je pravda, prišla sem od matkinho úmrtného lôžka, týždeň uplynul, čo je sirotou. Ľutoval by ju z tej duše, keby jej nebol musel práve pred chvíľou prisahať. Zaľahlo mu to na srdce ani kameň. Veľká horkosť ním zavládla. V tej horkosti, neschopný opanovania, pristúpil k oknu.

„Oľga, choď sa prezliecť!“ Hlas sa mu triasol. Vzhliadla preľaknute.

„Nemám do čoho. Neviem, kde je môj kufor.“

„Postarám sa, aby ti ho priniesli,“ vetil chladno a odišiel.

Asi o štvrť hodinu vstúpila do siene, kde vystretý ležal mŕtvy muž. Pristúpila k mŕtvole. Cítila ešte vždy, ako ju objal, keď prišla, ako ju bozkal, ako sa jej veľmi tešil. Bol by ju mal rád, no, už nežil. A ona, čo teraz? Čo bude robiť v tom veľkom skvostnom dome, medzi samými cudzími ľuďmi, kde všetci dívali sa na ňu tak divne?! Teraz v skromnom, čiernom rúchu vyzeral jej zjav ešte ostrejšie. Videla sa predtým v zrkadle. Cítila, ach, cítila, že nepristane do tohto bohatstva. Vyrástla v chudobe. Bála sa sem ísť a šla predsa rada. Doma opatrovala chorých. Najprv dlho otca, potom matku; nazdala sa, že doopatruje i strýca. No, on zomrel; čo bude ona tu robiť? Jeho — rozhliadla sa placho — sa bála. Hľadel tak studeno, a bol taký krásny, vznešený. Pripadala si vedľa neho taká biedna, ošklivá, ach, že prišla sem! Ale ten strach musela premôcť!

On bol jej muž, ten krásny šuhaj. No, bol taký studený.

Pokľakla k zosnulému a zaplakala. Nik nepomýlil ju v plači, nik nepoľutoval. Bola tu úplne cudzia a úplná sirota. Nikde na šírom svete srdce, ku ktorému by sa smela privinúť. Ba, ako tak žiť?

Prešlo niekoľko dní. Skončil sa skvostný pohreb a po ňom hostina. Zmizol zo zeme človek, ktorý zanechal po sebe dve veľmi nešťastné srdcia. Tých dakoľko dní stačilo mladému Hodoličovi, aby poznal, aký veľký odpor cíti proti vnútenej žene. Ešte sa len k nemu blížila, a už by najradšej záporne vystrel ruky proti nej. Keď sa mu pri rakve odvážila prihovoriť, potešiť ho a pritom nesmelo položila mu ruku na plece — nech nie sú tu ľudia — striasol by tú ruku ako ohyzdného červíka. Jej hlas, sotva tri razy počutý cez deň, veľmi ho zarážal svojou neurčitosťou. A pritom tie sprosté odpovede, svedčiace o úplnej nevzdelanosti, prezrádzali zároveň s nejasným správaním, že doma v biednych pomeroch bola slúžkou, a že sa nijako nehodila za paniu do veľkostatku. V deň pohrebu nenamáhal sa mladý Hodolič skryť svoje pocity. Veď musel jej dať hneď na vedomie, aký pomer má medzi nimi zavládnuť; od neho nesmie čakať, čo dať nemohol: lásku, úctu a právo na jeho osobu. Čo jedine jej chcel dať, boli tisíce, kvôli ktorým si ju musel vziať. Úbohé, mladé srdce!

Ak myslel, že ona to necítila, veľmi sa mýlil. Cítila, chvela sa, žasla. A žila v nej jediná otázka: „Prečo ma len sem zavolali, keď nikto, ale nikto nepotrebuje moju pomoc, a keď tak nijako sem nepristanem?“

Koniec ukážky