Zlatý fond SME

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Martin Droppa, Michal Garaj, Katarína Mrázková

ISBN 978-80-89278-38-1

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Zvon Peter

(* 1913 – † 1942) – vyštudovaný právnik, občianskym menom Vladimír Sýkora. Pochádzal z rodiny z českého úradníka. Po vzniku ČSR pôsobil na Slovensku. Bol autorom dvoch divadelných hier aj divadelným kritikom. Jeho hra Tanec nad plačom prešla úspešne mnohými slovenskými i zahraničnými divadelnými javiskami.

Pôvodná publikácia

Peter Zvon Tanec nad plačom. Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov Bratislava 1998. 124. Andrej Maťašík napísal doslov. Ingrid Skalická zodpovedná redaktorka.

Bibliografické poznámky

Tanec nad plačom

Veselohra v troch obrazoch s prológom a epilógom.

Toto vydanie vychádza z textu, ktorý vyšiel v Tranosciu (Liptovský Sv. Mikuláš 1943), ako i zo znenia, ktoré pripravil Emil Lehuta pre zborník Štyri hry slovenskej moderny (Tatran, Bratislava 1973).

Po víťazstve v súbehu Tranoscia (1942) hru uviedli ochotníci v martinskom Slovenskom spevokole (1943) a preslávila ju Jamnického inscenácia v Národnom divadle (1943).

Textové zásahy sa obmedzujú výlučne na rešpektovanie platných gramatických noriem.

Osoby:

Gróf Richard zo Svätej Amélie

Grófka Anna, jeho žena

Gróf Alfréd, jeho syn

Markíza Silvia z Nachového Oklimonu

Rytier Gejza z Orechovian

Aristid Kráľ, generálny riaditeľ

Rozália, jeho žena

Adela, jeho dcéra

Peter, jeho syn

Dr. Pysk, jeho tajomník

Trdlík, detektívny inšpektor

Básnik

Hieronym, sluha generálneho riaditeľa Kráľa

Barnabáš, sluha grófa Richarda

Prológ

(Knižnica v starom kaštieli. Veľké štýlové obloky, na stene veľký obraz. V ňom v historických oblekoch: Markíza Silvia, Gróf Alfréd a Gróf Richard, ktorému Barnabáš podáva kord. Vo výklenku socha Rytiera Gejzu. Osvetlením treba vzbudiť dojem maľby. V pozadí knižnice dvere vedú na chodbu. Na jednej strane sú dvere do susednej izby, kozub a na ňom hracie hodiny. Po zdvihnutí opony stoja herci v obraze. Hodiny bijú 12 úderov a hrajú menuet. Keď skončia, začne hovoriť Gróf Richard.)

GRÓF RICHARD:

Jak rýchle ide čas! Čo je to rokov sto?

A dni a týždne, mesiace a roky

nič nie sú iné, len starosť rojných hláv!

Kto múdry je, ten nepočíta čas,

ten nezratuje kvapky dažďové.

Jak krásne mesiac svieti dnes… (Zívne.)

… Môj kord mi podaj, Barnabáš.

BARNABÁŠ (podá mu kord): P-p-p-p-

GRÓF RICHARD:

Viem, čo chceš povedať. Netreba toľko slov.

A sviece rozožni, v kozube oheň sprav! Je zima.

[Je hore syn môj už?

(Pripína si meč,] zostupuje z obrazu [na scénu, kde] sadne si do [starého] fotela [a zíva.])

[BARNABÁŠ (vystúpi tiež z obrazu a meravo vzpriamený stojí za fotelom): N-n-n-n-

GRÓF RICHARD:

Viem, „nie“ chceš povedať. Netreba toľko slov.

To mladosti je stará výsada,

že čo má mať, jej chýba zvyčajne.]

BARNABÁŠ (vykoná rozkaz a zakúri v kozube. Svetlom miestnosť zútulnie. Potom zažne sviece vo svietnikoch a nesie ich tak, že má ostro osvetlenú tvár s vyčnievajúcimi lícnymi kosťami, svietiacu belosťou. Tento moment môže mať v sebe čosi strašidelné. Svietniky postaví na stôl): P-p-p-p-

GRÓF RICHARD:

Chceš „prosím“ povedať. Netreba toľko slov.

Nuž vína nalej mi. Veď ak má človek žiť len hodinu,

je najlepšie ju obetovať vínu.

BARNABÁŠ (z kanvice nalieva víno): [P-p-p-p-

GRÓF RICHARD:

Viem, čo chceš povedať, netreba toľko slov.]

Keď človek mladý je, nuž k plnej čaši vína

chce spoločnosť a ženy, žart a smiech.

Oj, mladosť moja! Korím sa tej hlúposti.

(Pripíja.)

Teraz kebys’, mladosť, všetky vône mala,

ktorými rozvoniava svet,

už by som nemenil.

Ja viem, že v starobe až múdrosť prichádza,

neskoro pre život a prizavčasu pre smrť.

[Bo múdry nik tak z ľudí nebude,

by nechcel aspoň trocha ešte žiť.]

A táto múdrosť volí samotu,

čo dáva čaša burgundského vína,

či réva z Tokaja, či pena Rýna zlatá.

Staroba, rád ťa mám!

Staroba, tebe pripíjam!

(Pije.)

(Z obrazu ozve sa hlasné zívnutie. Gróf Alfréd sa graciózne preťahuje a na ústa prikladá si čipkovú vreckovku.)

GRÓF ALFRÉD: Barnabáš!

BARNABÁŠ: P-p-p-p-

GRÓF ALFRÉD (blazeovane zívne, nedá mu dohovoriť):

Chceš „prosím“ povedať. Netreba toľko slov.

Ten svietnik vezmi tam a ku skoku mi svieť.

Vám, otec, želám dobrý deň.

GRÓF RICHARD:

Aj tebe želám ho. Neskoro vstávaš však.

Veď žiť len hodinu a desať minút zaspať

je hriechom až, môj syn.

Život je milenka, mladý môj priateľu,

a spánok neľúbi, mladý keď milenec.

GRÓF ALFRÉD:

Ach, áno, otec môj. Život je milenka.

Však preto krásne tak je v objatí jej spať.

BARNABÁŠ (medzitým vzal zo stola oba svietniky, stal si vedľa obrazu grófa Alfréda tak, že v každej ruke má jeden svietnik a ostro si osvetľuje mŕtvolne bielu tvár:) P-p-p-p-

GRÓF ALFRÉD (pôvabne zoskočí):

Viem, čo chceš povedať. Netreba toľko slov.

GRÓF RICHARD: Vína sa napi! Dobré je, len skús!

GRÓF ALFRÉD:

Víno, len víno! Nič iné ako víno!

Jak ťažká je tá stála veselosť,

tie spevy pijanské a tance vždy tie isté.

Ak osud tvoj sú samé úsmevy,

plač vidí sa ti plný veľkých krás.

[Ten istý trest je večný smiech,

ako je žiaľ a neprestajný plač.]

GRÓF RICHARD:

Sám satan vie, čo dnes je s mládežou!

Kedysi múdre úvahy doménou boli starcov

a mladosť myslela len hrou a láskami.

Dnes mlčí staroba! A mladosť rozmýšľa.

GRÓF ALFRÉD: Snáď preto, otec môj, že mladosť je dnes staršia.

GRÓF RICHARD:

Oj, mor je priam to presvedčenie mladých,

že z vajca sliepka hneď sa vykľuje.

Ja neviem, ako na svete je dnes,

aký je mrav a aký vládne kráľ.

Len jednu pevnú, silnú vieru mám,

že lepšie je, jak za nás bývalo.

Však dnes i povždy jedno iste platí:

to, čo je trváce, musí byť i mravné,

a mladosť nikdy mravná nebola.

GRÓF ALFRÉD (sníme zo steny starý strunový nástroj a hrá nejakú starú obľúbenú melódiu):

Verte, i mladosť môže mravná byť!

GRÓF RICHARD:

Mladosť a mravnosť! Oheň a voda skôr!

Mladosti krása veď v nemúdrosti je.

Mám radšej odvahu než suchú triezvosť len.

[Mravnosť je ako smrť! Oboje príde raz.

Mravnosť, tá vtedy, keď treba byť už mravný,

a smrť zasa, keď nemôžeš viac žiť.]

GRÓF ALFRÉD (neprestáva hrať):

Var’ pravdu máte. Ktovie, jak je dnes.

Kto vládne tam, a aký je to kráľ,

a či vôbec dnes ešte králi sú.

GRÓF RICHARD (vyskočí a udrie na stôl):

Trest boží na teba za toto rúhanie.

Kráľ večný je. To pamätaj, môj syn!

Tam, kde sa kráľov zbavia, to nešťastná je zem,

tam bude panovať len pýcha s hlúposťou.

Vieš, čo je majestát? Vieš ty, čo je kráľ?

Tak ľudstvo nikdy hlúpe nebude,

aby si vzalo vlastnú dôstojnosť

a klaňalo sa ľuďom bez rodu.

Keby sa dozvedel, že niet už kráľa viac,

že slávnych rodov niet…

GRÓF ALFRÉD (neprestáva hrať): … čo by ste spravili?

GRÓF RICHARD: Ja, na šľachtickú česť, smrť by som vyhľadal.

GRÓF ALFRÉD (stále hrá): Oj, otec, zabúdate vy, že dávno mŕtvy ste.

GRÓF RICHARD:

Kto otcu smeje sa, ten nie je šľachticom.

Kde ani mŕtvym úcta nevzdáva sa,

tam, kde sa kráľov šliape majestát,

tam miesta pre mňa niet!

Môj kord mi podaj, Barnabáš, ja odchádzam!

BARNABÁŠ: P-p-p-p-

GRÓF RICHARD: Viem! Mám ho pri boku. Netreba toľko slov. (Rozhnevaný ide k obrazu a chystá sa doň vstúpiť.)

MARKÍZA SILVIA (pôvabne sa prebudí a zadrží ho):

Ach, milý gróf, to spraviť nesmiete!

Chcem — či nie, prosím, zostaňte!

(Gróf Richard i Alfréd urobia hlbokú dvoranskú poklonu, v ktorej zotrvajú, kým Barnabáš na veliteľský pokyn Markízy Silvie vezme do rúk svietniky a stane si k obrazu — dojem zasa trochu strašidelný — a Markíza graciózne zostúpi z obrazu a podáva Richardovi i Alfrédovi — obom až doteraz skloneným — ruku na pobozkanie.)

Aké je milé zasa trocha žiť

a vidieť mesiac! Cítiť, dýchať vzduch!

Neviem ver’, či žijem, len keď spím,

a či žijem, iba keď sa zobudím.

GRÓF ALFRÉD:

Vznešená markíza, vy nežijete vôbec.

To slovo „žiť“ je pre nás ľudské snáď.

Či krajšie neznie správne slovo „som“?

GRÓF RICHARD: Prepáčte otcovi, že splodil dieťa také nechutné.

GRÓF ALFRÉD: Ach, prečo v pravde vidieť nechutnosť?

GRÓF RICHARD:

Oj, syn môj, pravda — lož, to ľudské iba pojmy sú!

Život náš prežil už tie márne diskusie.

Čo je to pravda? A čo je vlastne lož?

Nič, iba dve časti bežiaceho kolesa.

To, čo je klamom dnes, to zajtra bude pravdou

a dnešná pravda zajtrajšia je lož.

GRÓF ALFRÉD:

Prepáčte, pre vzácna markíza, nám tento rozhovor.

Keď živí filozofmi sú, to možno je aj správne.

Lebo veď v ľuďoch je už tá čudná, márna túžba,

že poznať chceli by, čo poznať nemožno.

Však mŕtvych diskusie — ach, koľko irónie!

Veď tí chcú poznať to, čo dávno poznali!

To jedno mŕtvych so živými spája,

že múdrosť vidí každý v sebe len

a nechce priznať inému tiež diel.

Ó, verte, markíza, i múdri ľudia hlúpnu

tým, že si uvedomia vlastnú rozumnosť.

Ach, ľudia, ľudia, omnoho viac než duša

tá hlúposť vaša nesmrteľná je.

(Zasa hrá.)

GRÓF RICHARD:

Dosť! Prosím, dosť! Má všetko svoju mieru!

Ja nezostarel som, by syn mi riekol hlupák!

a nemal v úcte otca vlasy biele.

Ja odchádzam! Barnabáš, môj kord!

BARNABÁŠ: P-p-p-p-

GRÓF RICHARD:

Viem, mám ho pri boku. Netreba toľko slov.

S vami sa lúčim, vzácna markíza.

(Hlboká dvoranská poklona.) Choď, Barnabáš!

(Barnabáš vezme svietniky a stane si vedľa obrazu.)

MARKÍZA SILVIA:

Milý gróf, nechoďte, ja si to neželám,

[želanie predsa gavalierom stačí.]

GRÓF RICHARD:

Ach, vzácna pani moja, odpusťte, prosím!

Som starý už pre kord, mladý však pre urážku.

(Vstúpi do obrazu a stane si do pózy, akú mal na začiatku.)

BARNABÁŠ (najprv odloží svietniky, vstúpi za ním a tiež zaujme svoju pózu v obraze.)

MARKÍZA SILVIA: Gróf Alfréd, nehrajte, váš otec hnevá sa!

GRÓF ALFRÉD (prestane hrať):

Jak je svet starý, tak málo mení sa,

čo nanič v ňom, to prežije i smrť.

MARKÍZA SILVIA: Gróf Alfréd, mlčte už, váš otec hnevá sa!

GRÓF ALFRÉD:

Vravíte: nehrajte! Váš rozkaz, markíza.

Vravíte: mlčte už! I v tom vás počúvnem.

Veď taký iba som, jak otec splodil ma.

(Začne si tíško spievať tú istú melódiu, čo hral.)

GRÓF RICHARD (zareve z obrazu, nezmeniac pózu):

Má to byť narážka? Ó, prečo starý som!

Čo svetom svet, Európa Európou,

čo kráľovstvom náš štát…

GRÓF ALFRÉD:

Možnože niet už kráľov, niet [pápežov, ktovie?!]…

GRÓF RICHARD (zoskočí z obrazu): Dosť!

MARKÍZA SILVIA:

Ach, vzácni páni, mám pre vás rozsúdenie.

Nač’ toľko sporov, toľko ostrých slov!

Tie hlúpe zvady živým prenechajme,

čo strácajú tak radi dôstojnosť.

My mŕtvi máme svoje zásady,

k nim patrí pokojnosť a chladná krv.

Čím viacej zloby v nás a nenávisti vrie,

tým viacej ľuďmi by sme sa už stávali.

Ja pre vás návrh mám, páni moji vzácni.

Poďme sa na svet podívať!

GRÓF RICHARD:

Ten návrh váš je pitoreskný tak,

že cítim v ňom tŕň irónie len!

Ísť znova na svet, znova musieť žiť!

To, drahá Silvia, snáď nemyslíte vážne!

To najlepšie, čo život môže dať,

je iba koniec, odchod, rozlúčenie, smrť.

Ja už som skončil, ja som odišiel

zabitý rukou nepriateľa svojho,

bo zavraždený byť je osud diplomata,

a ja som svojmu tiež sa nevyhol.

Ísť zasa na svet! Zasa vojny viesť!

Vidieť len krv a plač, byť víťaz, porazený!

a znova azda dať sa zavraždiť?

Nie, vzácna Silvia,

ja na svet nepôjdem, je to tam príliš ľudské,

než aby človek pokojne si žil.

Som pre kanvicu burgundského vína,

som pre smrť! Vive la mort!

MARKÍZA SILVIA:

Ísť zasa na svet! Znova trochu žiť!

Život je taký krásny.

Krajší ako smrť.

GRÓF ALFRÉD: — byť zasa teda iba človekom —

MARKÍZA SILVIA: — a vidieť farby v božej nádhere —

GRÓF ALFRÉD: — ísť svetom sám a milovať len seba —

MARKÍZA SILVIA: — zas počuť spevy vtákov v záhradách —

GRÓF ALFRÉD: — a vravieť o pravde, a robiť iba lož —

MARKÍZA SILVIA: — zas vidieť kvety a cítiť vôňu ruží —

GRÓF ALFRÉD: — a lásku zabíjať, zabíjať priateľstvo —

MARKÍZA SILVIA: — zas vidieť slnca jas a cítiť teplo jeho —

GRÓF ALFRÉD: — a dobrých križovať a zlodejom sa klaňať —

MARKÍZA SILVIA: — zas cítiť čaro vôd a vidieť padať sneh —

GRÓF ALFRÉD: — a vraždiť bedárov, stavať im šibenice —

MARKÍZA SILVIA: — zas teda život žiť — a možno milovať —

GRÓF ALFRÉD: — a cez mŕtvoly ísť za kúskom slávy prázdnej —

Koniec ukážky