Maco Mlieč

Jozef Gregor Tajovský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Dorka Feketeova, Viera Studeničová, Katarína Bendíková, Tomáš Ulej

ISBN- 978-80-89278-58-9

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský. Dielo 1.. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava. 1953. 377. . dr. Jozef. Felix. rediguje. . Ivan. Kupec. šéfredaktor. . dr. Jozef. Felix. zodpovedný redaktor. . Rudolf. Totka. technický redaktor. . Ivan. Minárik. korigoval. .

Bibliografické poznámky

Hlas V. 1903 str. 324 — 330

Besednice, Ružomberok 1904 — str. 201 — 221

Spisy (Prvé vydanie) — 2 str. 3 — 17

Spisy (Druhé vydanie) — 2 str. 3 — 17

Rozprávkou „Maco Mlieč“ rozšíril podstatne svoj kritickorealistický pohľad na triednu diferenciáciu dediny, na osudy dedinskej chudoby. Vysoko hodnotil rozprávku ako aj celú tvorbu Tajovského František Votruba v uvedenej štúdii „Z novej literatúry“: „Bezútešný život a smrť v opustenosti — až horko vám bude na duši pre tých všetkých Macov Mliečov, ktorí robotujú, trpia a ťažko v opustenosti zmierajú bez slovka útechy… Smutný, boľastný osud, no nie zbrutalizovaný, prešlý spektrumom duše umelcovej. Akoby ste počuli pri pohrabe so žiaľom rozprávať o smrti a utrpení vám drahého zosnulého — líčenie oteplené, zjasnené súcitom autorovým. Ovšem bez fráze, bez pathosu, proste, no nanajvýš účnne.“ Votruba na rozdiel od Škultétyho pochopil podstatu realistického umenia Tajovského tvorby. Nevyčíta „naturalizmus“, ale hodnotí, ako vedel Tajovský majstrovsky zvládnuť životnú realitu. Vyšla po maďarsky v uvedenom preklade na str. 3 — 18.

Maco Mlieč

„Mliečnik, a koľkože ste vy to už u richtárov?“ vše zastavil som sa pri starom richtárovie kraviarovi, keď pásal pod cestou kravy.

Maťo vytiahol zaslinenú fajočku z úst, popravil na sebe vrece a jednu ruku pridvihol k oku, ako by na pozdrav.

Poďakoval som mu a Maco díval sa, či sa ho dačo opytujem, lebo bol hluchý zpoly.

Zopakoval som hlasnejšie otázku, on dával pozor aj na ústa, a potom sme sa už shovárali.

Vedel, čí som, aj ma poznal, lebo som mu vše podal ohorok, alebo aj celú cigaru.

On mi bol za to dôverným a mňa zaujímal, že vídal som ho voľakedy na bystrých vraníkoch v ľahkom vozíku s gazdom lebo gazdinou do mesta, do poľa; alebo zase seno svážať, drevo voziť. Potom, keď okrivel, chodil s volmi za pluhom a teraz, že už aj ostarel, zoslabnul, pasie už tretie leto kravy.

„A, pán môj, ktože to ráta?! Nuž od chlapectva,“ odpovedal hlasom, ako keby bol mal plné ústa fučky, starý Mliečnik, pravým menom Maco Mlieč, ale tak ho už od štyridsať rokov nikto nepovolal, a na priemeno počúval tak, ako keď ho mamka voľakedy Macíkom pozvala.

„A teraz že koľko máte rokov?“

„Ktože ho tam… Nuž ale budem mať iba dáky rok-dva menej ako náš gazda. On sa bol takto v lete oženil a ja potom na jeseň prišiel som k nemu za paholka.“

Gazda mal už aspoň šesťdesiat rokov, lenže sa ten nedal s Macom ani porovnať. Bohatý, doprial si, nič nerobil, peší nevyšiel ani do poľa, nuž mal brucho ako súdok a tvár ako mesiac na splni, a na Macovi iba ohorená čierna chlpatá kožka na širokých, veľkých kostiach, čaptavá noha a dokľavené prsty na rukách.

„A plácu že akú máte?“

„Peňazí?“

„Hej.“

„A len tak, čo potrebujem: na dohán, švíbalky a… A načo že sú mi už teraz? Aj tak by som ich užiť nemohol. Ženy, detí nemám… A gazda sľúbil, že ma opatrí až do smrti, či budem vládať dačo robiť lebo nie,“ s akousi hrdosťou odpovedal starý Mliečnik, že má také zásluhy.

Sedeli sme na medzi.

Maco pripálil si fajočku, dva-tri razy lepšie potiahol, aby sa mu rozfajčilo, utrel si zpakruky zaslinené gamby a obrátil svoje myšacie oči na mňa a pokračoval.

„A čože viacej človek zgazduje za mladi, ako keď ťa na starosť má kto opatriť a po smrti zahrabať? To je najväčšia pláca, čo ja mám sľúbenú od môjho gazdu, Pán Boh mu daj zdravia.“

Skoro som nevedel, čo Macovi proti tomu namietnuť.

„Ale je to zaslúženô! Len si porátajte. Slúžite aspoň tridsať rokov, a čo by vám len po piatke bolo vyšlo na rok, viete, koľké by ste teraz mali peniaze? Mohli by ste si len tak žiť a nemuseli ani kravy pásť. I tak je to na vás už zle, tieto pľušte v jeseni, a zima, vietor, kravy zabiehajú.“

„A, ľaľa, aké sú tiché. Muchy neštípu, a môže sa rozpásať celým poľom,“ pretrhol ma v reči.

„No, len si porátajte, čo vám vravím.“

„A čože budem rátať… Veď ma zase choval za meru rokov,“ nechcel rátať Maco, lebo peniaze maly preňho platnosť len po šesták-dva, za čo si mohol pálenky, dohánu a švíbaliek kúpiť.

„Odieval,“ pokračoval ďalej, „a pálenka a dohán — to tiež voľačo vynesie, čo len dva paklíky do týždňa, a na fruštik, olovrant každý deň za pohár a cez kosbu, žatvu aj päť razí — to tiež voľačo do roka koštuje aj toho gazdu. Zase treba uznať. Aj takto v meste, keď som čakal na gazdu, už ako je richtárom, veru aj vína, mäsa, cigaru mi podal, mal by som hriech tajiť. A mne bolo jedno: či v meste na vozíku pod cieňou driemať a či doma v koniarni,“ nevedel dosť vynachváliť gazdu.

Zadivený vstával som.

„Tak vy ste, Maco, celkom spokojný so službou a plácou?“

„A veru sa nemôžem ponosovať, ani za mladi, ani na starosť.“

„Tak zdravý zostaňte.“

„Zdravý si choďte,“ rozišli sme sa.

*