Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Na krásném Slovensku

Karel Kálal

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Katarína Tínesová, Michal Maga, Jana Pálková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0156-5

Pôvodná publikácia

Karel Kálal. Na krásném Slovensku. Jos. R. Vilímek. Praha 1903. 108 s.

Bibliografické poznámky

Na krásném Slovensku

Vilímkova knihovna mládeže dospívající

Nakladatel Jos. R. Vilímek v Praze, Spálená ulice, číslo 13 nové

První krok na slovenskou půdu

Věru mně na mysli

ustavičně tane

to moje Slovensko,

nebem malované.

A. Heyduk

Když jsem byl chlapec, přišel k nám jednou dráteník. Byl starý, nahrbený a dlouhé vlasy vlály mu po ramenou. Nyní už málokdy uvidím tak vlasatého dráteníka. Maminka se ho optala, jaký je ten jejich kraj, že se nemohou doma uživit. Dráteník složil své břemeno na zem, povzdechl smutně a vypravoval, že jsou tam samé hory, že se tam daří jen oves a brambory, tak že lid vytrpí mnoho hladu. A zakončil: „Kdybych jen jednou za den mohl se najíst ovesného chleba, tak bych se po světě neplahočil.“

„Máte-li ženu a děti?“ optala se maminka.

„Mám ženu a čtyři děti,“ odpověděl dráteník, „a nevím nic, co dělají a žijí-li.“

A zase si povzdechl. Byl smutný, vychrtlý, umouněný a košili měl jak uhel černou. Bylo mi ho líto, také těch čtyř dětí, co mají takového černého tatínka.

Ve škole jsme četli článek o poctivém dráteníkovi a já jsem si dráteníky velmi oblíbil. Později jsem si zamiloval všecky Slováky, věda, že jsou naši bratři a že mnoho trpí. Toužil jsem vlastníma očima Slovensko uviděti, zejména ten hladový kraj drátenický.

Ponejprv jsem vstoupil na slovenskou půdu o prázdninách r. 1885.

Však víte, kde je Radhošť. Je to krásná hora ve východní Moravě.

Od úpatí této hory jsem se vypravil a ubíral se pěšky do nejvýchodnějšího cípu Moravy. Dobrá silnice vedla mě krásným lesem mezi horu Smrk a Kněhyni, až jsem vyšel na rozsáhlou louku, lesy obklopenou a zase do lesův a samých lesův. Na jednom místě strouhali šindeláři šindele. Byli to šindeláři ze Slovenska. „Pomáhej Pán Bůh,“ pozdravil jsem. „Pán Boh daj,“ poděkovali. Unaven jsa sedl jsem si k nim. I oni byli unaveni, jen tak oddychovali. Pracovali s neobyčejnou zručností. Pořád jsi slyšel: struh, struh, struh… a třísky jen jen odletovaly. Varovali mě jíti dále, abych prý s nimi přenocoval. Už se stmívalo, sotva se jim bělalo dřevo v rukou, ale oni chtěli desátou kopu dodělati. Nebál jsem se jich, každému hleděla dobrota z očí, proto jsem svolil s nimi spáti. Desátá kopa dodělána, jeden po druhém odkládal poříz (stroužek) i fugáč a spokojeně si oddechl. Rozdělali oheň. Drobné třísky v ohni praskaly a kouř voněl pryskyřicí. Na dva kameny postavili hrnec vody a když vřela, zasypali moukou, posolili a míchali kouskem dřeva, které bylo nejblíže ruky. „Co to bude dobrého!“ optal jsem se. „Hm, bryja,“ řekl kuchař. Byla to kaše z kukuřičné mouky. Jedli ji z hrnce dřevěnými lžicemi; nemaštěnou a jak jim chutnala! Já předtím cestou snědl usmažené kuře, s chutí zajisté menší. Po večeři klekli a modlili se, já s nimi. Nic nemluvili, byli unaveni, proto jsem se mnoho nevyptával. Měli tři stánky, tak zvané koliby. Na čtyřech sloupech spočívá stříška z kůry a ta chrání šindeláře ve dne před úpalem slunečním a v noci je taková bouda ložnicí. Třískami jsme si vystlali lůžko, oni se přikryli houněnými kabáty, já se zavinul do pláště a šelest stromů a hrčící potůček nás uspávaly. Poblíž hořel oheň. Před spaním položili do něho hrubý kus dřeva, aby tak brzy nevyhasl. Větřík zanášel teplo a vonný kouř na koliby. Nebylo nám zima. Než jsme usnuli, ještě jsem se potichu zeptal: „Kolik vyděláte za den?“ „Desať krajciarov za kopu,“ odpověděl šeptem stařec nejblíže mne ležící. Usnuli jsme brzy. Já spal ponejprv v životě svém venku v přírode, v hlubokém, široširém lese… Když jsem ráno procitl, šindeláři seděli již na stolici (kozlu). Vstali před východem slunce, já právě, oči otevřev, videl jsem je nad hory vystupovati. Byl jsem zdravým spánkem posilněn, čerstvý jako ryba a těšil jsem se, že za krátko uvidím Slovensko, po němž od chlapeckých let jsem toužil. Rychle jsem se v potoce umyl i nohy vykoupal a očistiv šat od třísek srdečně jsem se se šindeláři rozloučil. „Šťastlivú cestu vinšujem,“ říkal druh po druhu. Za malou půlhodinku dorazil jsem do Bílé. Bílá a Beskyd jsou nejvýchodnější osady na Moravě, rozházené v lese. V Bílé je kostelík i škola; obojí je ze dřeva, ale obojí úhledné a ve škole je dobrý učitel. Odtud jsem stoupal vyš a výše a také blíž a blíže ku hranici. Z jednoho místa uviděl jsem Radhošť, svého to krajana, který mi v té chvíli byl zvláště milý. S Bohem, Moravěnko, já jdu na Slovensko! řekl jsem si při zjevu Radhoště. Od Radhoště ku hranicím je asi osm hodin cesty, dobrá silnice údolím, kterým na větším díle teče potok a na všech stranách vidíš krásné lesy, někde stromy větrem vyvrácené, někde kmeny pohnilé, ptačí zpěv a skřek jde stále s tebou, inu, byla to cesta krásná.

Na ráz les končí, jako by uťal. Holé stráně trčí do výše. Dobrá silnice stává se rázem hrbolatou a hromádky kamení, u nás pěkně urovnané, jsou tu tak, jak je z vozu vysypali. Jsem to na hranicích moravskoslovenských, poblíž toho místa, kde se stýkají tři země: Morava, Slezsko a Uhry. Leží přede mnou domovina dráteníkův! Bylo mi smutno, až se dech ve mně tajil. Dlouho jsem se rozhlížel, živě si připomínaje onoho starého dráteníka, který u nás, v kraji Táborském, za dětských let mých byl a který v chudobné své vlasti nemohl se ani ovesným chlebem jednou za den nasytit. Nyní jsem tu jeho vlast videl; viděl jsem lysé hory a po stráních kamenitá políčka s řídkým ovsem a brambory.

Kráčeje potom po silnici dolů, na stranu slovenskou, došel jsem brzy k člověku, jenž tloukl kamení. „Pán Boh pomáhaj,“ pozdravil jsem už po Slovensku. „Pán Boh daj,“ poděkoval on, ale očí na mě nezdvihl. Byl už starý, nechtělo se mu do řeči; na hlavě měl širák, vlasy až na ramena a černá košile z hrubého plátna a se širokými rukávy kryla jeho tělo.

Za malou chvilku došel jsem ke kovárně. Z ní vyskočil kovář, malý a pružný, obracející se jako na obrtlíku a postaviv se přede mne praví: „Kam idú, paně, kam; istě niečo kupovať?“ „Nejdu nic kupovat, nejsem obchodník, nýbrž učitel, jdu si Slovensko obhlédnout,“ odpověděl jsem vlídně ruku kováři podávaje. „Aha, oni sú učiteľ a idú len tak svet zkúšať. Hľa, hľa, to je náš pán učiteľ.“ A ukázal na člověka, co kamení tloukl. „Taaak — to je pan učitel?“ otázal jsem se udiven. „Áno, pán učiteľ; v zimě učí děti čítať a písať a v letě tlče kamenie.“

Takový byl první můj vstup na slovenskou půdu. Byl smutný…

Dědina v horách

První slovenská dědina na mé cestě byla Turzovka. Až potkáte dráteníka, zeptejte se ho na Turzovku; jistě ji každý zná. To je divná dědina. — Chaloupky jsou dřevěné a nemají komínů. Kouř se valí na půdu a šindelovou střechou všemi děrami ven. Okenečka jsou maličká, že jste takových nikdy neviděli, asi jako jedna tabulka v našich oknech. A malá okna jsou vždy smutným znamením; kde je uvidíte, tam je málo i duchovního světla, totiž málo vzdělanosti. Obrázky měli vyvěšeny venku po stěnách, nikoli ve světnici. „Proč to?“ otázal jsem se jedné ženské. „Veď je v izbe tma, něbolo by obrazov viděť,“ odpověděla.

Nerad vstupuji do nečistých chalup, štítím se zvláště otravného puchu. Ale v Turzovce jsem tuto nechuť překonal. Chtěl jsem vidět bídu, jaké jsem ještě nikdy neviděl. Otevru dvéře do jizby a v tom hup! skočilo mi telátko na nohy. V některých příbytcích přechovávají v koutě za ohradou telátko jedno, dvě nebo i prasata a na noc i drůbež. Někdy si telátko vyběhne z ohrady a zcela volně po jizbě se prochází a děti si s ním hrají. V jizbě uvítala mě ženská, matka v cáry oděná, špinavá, s vlasy rozcuchanými. Puch byl ve světnici strašný. Chtěl jsem otevřít okno, ale nedalo se, bylo do stěny vbito, tož jsem otevřel dvéře. V koutě stálo lůžko, bez peřin, jen černá sláma, rozmrvená na něm, stůl žádný. Podlaha byla z hlíny, hrbolatá, na ní škopek, hrnce, hadry, na lavici při stěně neumytá mísa a v ní černé dřevěné lžíce, vedle ležel pytel, špinavá sukně, motyka, na misce štipec mouky… Vše, co měli, bylo sem tam naházeno v jizbě. Venku ležel chorý syn, matku drželo za sukni špinavé a skoro nahé děvče, blbé a němé, druhé zevlovalo jako divoch.

„Co jíte?“ otázal jsem se vlídně, dříve již děvčata desetníčkem poděliv, aby se mne nebála.

„Ach, pánko muoj, ráno sme mali kukuricu a na obed budě zase kukurica, čo od rána zostala. Zemiaky došly nám už v zime, teraz (nyní) žijeme len na kukurici.“

„A kde máte muže?“

„Vo svetě; je drotár.“

[1]jsem se jí. „Za čtrnáct grošů,“[2] odpověděla. „A kolik to dostanete za obě?“ To již ženička nevěděla, neumí prý rátať (počítati), neboť nechodila do školy. Děti v kraji tomto chodívají do školy obyčejně jen v zimě; jak staje sníh, opustí školu a navracejí se do ní, až zase nový napadne.

Horské vesnice jsou rozloženy po veliké prostoře, některou jdeme tři až pět hodin. Ovšem také mnohé čítají čtyři až deset tisíc lidí. Člověk se utrmácí, než takovou dědinu přejde a rád se sveze i na drkotavém selském voze. „Hej, gazda muoj, dočkajtě a odveztě ma,“ zvolal jsem. Gazda (hospodář) ochotně zastaví a já si sednu na vůz na prkno k němu. Dám si jmenovati části vozu. Kolu říkají Slováci koleso, zákolníku lônik (čte se: luonik) nebo zaosok, klanici lievč (čte se: ljeuč), rozvoře rázvora, šlajfu šrúb, žebřinám rebriny.

Před krčmou gazda zastaví. „Iděm (jdu) sa potúžiť (posilnit) pohárikom (sklenkou) pálenky.“ Tam už gazdy nenásleduji a jdu zase pěšky dále. Co jsem se už po slovenských dědinách naběhal! Kdo chce poznati lid, musí do dědin a hodně procestovati pěšky.

Škola

Ani byste neřekli, že v kraji drátenickém jsou dvoje školy, a to nízké a vysoké. Nízké jsou dole, při potoce, vysoké na horách, na tak zvaných kopanicích.

Navštivme jednu vysokou, na př. v Makově, blízko Turzovky. Učitel této školy dochází ke mně na Moravu každého léta a já jsem ho už také navštívil. Jeho škola je chalupa jako ty druhé; též nemá komínu a okna by širákem zakryl. Je to chalupa židova a obec od ní platí 30 zl. ročně.

Vstupme dovnitř.

Musíme sklonit hlavu, abychom se ve dveřích neudeřili. Podlaha je z hlíny, strop nízký, že rukou dosáhnu a stěny černé.

V koutě stojí tkalcovský stav. Hle, hle, pan učitel je tkalcem. Vlastně musíme říci: pan tkadlec je učitelem. Poblíž stavu je lůžko. Na ostatním prostoře jsou lávky pro žáky, ale jen takové na sedění, jako bývají u nás v selských příbytcích podle stěn. Děti píší na koleně nebo na obloku (na okně) nebo na štoku, kde sedí pan učitel. Neřekli byste, některé děti píší dosti pěkně, tak jako děti české. Také kreslí, ale to již není tak pěkné. V počtech jsou slabí. Až k vám přijde někdy malý dráteníček, zeptejte se ho, kolik je 6 + 4. Nedávno jsem se tak jednoho otázal a on to nevěděl.

Školáci v Makově jsou ponejvíce oděni do šatů plátěných, a to velmi chatrných. Myslívám si: Kdyby čeští žáci viděli tyto nuzně oděné Slováčky, posbírali by mezi sebou šat obnošený a jim ho zaslali. To by bylo radosti na vysoké škole v Makově!

Poslechněme, jak se děti ve škole modlí:

Otče náš, ktorý si na nebesiach, posväť sa meno tvoje; prijď kráľovstvo tvoje; buď vôľa tvoja jako v nebi, tak i na zemi. Chlieb náš vezdejší daj nám dnes a odpusť nám naše viny, jako i my odpúšťame našim vinníkom a neuvoď nás v pokušenie, ale zbav nás od zlého. Amen.

Však jste dobře nečetli. Než opustíme školu v Makově, naučme se slovensky čísti.

1. Slovák ako repa. Remeslo má zlaté dno.

Vidíte, Slováci nemají hlásky ř.

2. Deti, nebehajte! Čte se: Děti, něbehajtě!

Slabiky de, te, ne čtou se dě, tě, ně, ačkoli se nad e háček nedělá.

3. Posväť sa meno tvoje; mäso, päť, deväť; ä čtěte jako německé ä, ale nechybíte příliš, když je budete číst jak obyčejné e.

4. Vôz, nôž, guľôčka; ô se čte uo, tedy vuoz, nuož, guľuočka (koulička).

5. Tretia trieda; kúpili sme koziu kožu; ia čte se ja, ie = je, iu = ju. čtěte tedy: Treťja trjeda; kúpili sme kozju kožu.

A tak již umíte slovensky číst. Pro dnešek je školy dost; jděte domů.

Děti

Ve Vysoké — to je také drátenická dědina na řece Kysuci — našel jsem krajana z Moravy. Je tam hostinským. Procházeli jsme se spolu po vesnici a on mi všeliccos vysvětloval. Slovenský lid nedůvěřuje člověku po městsku oděnému, ale protože jsem chodil s jejich spoluobčanem, nebáli se mne. Brzy jsem se seznámil s lidmi v sousedních chalupách. V jedné bylo čisto a měli tam malé děti, s kterými jsem si rad porozprávěl. Kolébce říkají Slováci kolíska a místo spinkej! říkají búvaj! Maminka kolísala Janíčka a potichounku mu zpívala:

Búvaj že mi, búvaj, len sa něnadúvaj;

pôjděm ta (tam) do poľa, chytím ti sokola;

chytím ti sokola na zlatú stužtičku,

hajaj že mi, hajaj, môj milý Janíčku!

Zuzička měla také svou kolébku, ale jinou; byl to podlouhlý truhlíček jako jesle a visel na provázcích na trámě. Takové kolébce říkají hynta nebo hyntačka, někde hojdáč. Cestujíce po Slovensku často uvidíme v poli kolembačku. Tři hůlky u vrchu spojené se postaví, na ně se přiváže plachta a do ní se vloží dítě. Když je maminka učičíká, odběhne do práce a děťátko si pěkně v přírodě búvá.

V poledne si otěcko s Janíčkem pěkně hráli. Janíčko si sedl otěckovi na koleno. Otěcko praví: „Teraz (teď) pôjděme (pojedeme) jako sedliačik.“ A pomalu pozdvihuje koleno říká:

Hijo, Mišo,[3] kým (dokud) si živý,

a keď (když) zdochněš, budě iný.

Po chvíli praví: „A teraz pôjděme jako žid.“ A rychleji potřásaje kolenem říká: „Hep, hep, hep — hep, hep, hep…“ Janíčko se směje a křičí: „Dosť! dosť!“ „Eště nie dosť,“ praví otec, „teraz pôjděme jako cigáň.“ Janíčko se chápe rukou otěckových věda, že nastane jízda tuze rychlá. „Kádeš román, kádeš román…“ „Dosť! dosť!“ „Eště nie dosť, teraž pôjděme jako husár.“ „Cválom, cválom — cválom, cválom…“ A Janíčko hopsá vysoko nad koleno, až najednou spadne a unaven smíchem a jízdou leží na zemi.

Otec napomínával Janíčka, aby nelezl pod stůl, že se udeří do hlavy. Jednou Janíčko přece zas pod stůl lezl a aby se do hlavy neuhodil, pravil otci: „Otěcko, hlavu sdělať (sundat).“ To bylo potom smíchu.

Po vesnici v létě běhají děti v plátěných košilích, bosé a prostovlasé. Vetší chlapci nosí plátěné kalhoty, děvčata vigan. Vigan je z kartonu, je to oděv v celku od krku až dolů. Někde mají děti ten špatný obyčej, že za cizincem volají: „Prosím si krajciarik.“ Na Slovensku a po celých Uhrách je mnoho cikánův. Děti cikánské zvlášť dotěrně žebrají, někdy i kotrmelce před cizincem dělají, aby spíše krajciarik dostaly.

V podvečer sběhl se na prostoru před hostincem houf dětí, větších i menších, a hrály si. Nejprve na šibenici. Zatloukli do země dvě hůlky, malý kousek od sebe, a přes ne položili třetí. Potom přes to chlapci i děvčata skákali. Kdo o hůl zavadiv ji shodil, za tím se ostatní sběhli a bili jej.

Jiná hra.

Chlapci i děvčata tahali se za prsty. Jeden natáhl ruku a skrčil prostředníček nebo malíček. Druhý se postaví proti němu a natáhne touž ruku a týmž prstem chytí za prst prvního. Teď se přetahují. Kdo se pohne s místa nebo kdo pustí prst, ten prohrál. Staří lidé, kteří šli vedle, dívali se na to a mnozí z nich se chytili a též přetahovali. Byla to milá podívaná.

V jizbě jsem viděl hráti na sekaničku.

Chlapec položil před sebe louč, vzal nůž a sekaje do dřeva říkal:

Sekám, sekám sekaničku, nasekám si šestnásť;

kto něverí, něch tam beží, že jich veru šestnásť.

A skutečně bylo na louči šestnáct vroubků. Některý jich nadělal dvakrát šestnáct.

Mechúrik

V neděli odpoledne pršelo. Děti se sešly ku hrám do jizby. Sedly si na zem do kola a rozpravač do prostředka. Nastrčil klobouček a posluchači dávali mu do něho kousek chleba, gombičku (knoflíček), jablíčko a i. a on jim za to vypravoval pohádky. První byla o mechúriku (měchýříku).

Bol vám raz (jednou) jeden mechúrik. Ten sa vybral do sveta. Ako tak ide, stretne sa s jednou slámkou. „Pán Boh daj šťastie, mechúriku,“ pozdravila slámka. „Pán Boh daj i tebe,“ poďakoval mechúrik. „Kdeže ideš, kde?“ „Nuž hľa, idem dakde svetom.“ „No, keď (když) svetom ideš, tak pojď so mnou, veď (vždyť) i ja ta (tam) idem.“

Tak sa pohnul milý párik vo meno božie ďalej. Veselo jim bolo, čo krok, to smiech. Hrdý mechúrik sa len (jen) tak s boka na bok valil cez mestá a dediny a slámka išla jako na strunkách a na všetky strany sa klaňala. Mechúrik sa smial na ňu a ona zas na neho. Ako tak prešli hodný kus sveta, stretli sa s jedným uhlíkom. „Pán Boh daj šťastie, dobrí ľudia.“ „Pán Boh daj i tebe: kdeže ideš, kde?“ „Veru idem svetom.“ „Tak sem ruku, s námi pojď, veď i my ta ideme.“ A uhlík hneď hotový dal se jim do kamarátstva.

Tak idú všetci traja pekne krásne tým svetom. Išlo jim to ako po másle. Iba (leda) jeden raz prijdú k jednej veľkej vode. Boli by rádi na druhú stranu. Mechúrik so slámkou by bol len prešiel, preplaval, ale neborák (nebožák) uhlík! Tomu bolo tesno, lebo vedel, ak pôjde cez tú vodu, že sa tam zaraz (najednou) zatopí. Začal on lamentacie spievať, prosil tých dvoch: „Kamaráti moji, veď ma len dáko (nějak) prepravte!“

Mechúrik nič, ani nepočúval, len si hrdo preplával ako kačica na druhý breh. Ale slámka sa smilovala nad ním, vzala ho na chrbát (hřbet) a pustila sa s ním na vodu. Pluje, pluje, horko, ťažko, len tu ako prijdú na prostried vody, milá slámka prehorí a uhlík, cup do vody, hneď sa tam zatopil. To vidiac mechúrik na brehu, tak sa nad tým rozrehotal, že sa zaraz tam od smiechu rozpukol.

Radosť nad nešťastím druhého zle sa vypláca.