Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dějiny lásky 5

Stanislav Kostka Neumann

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2016 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2016 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Zuzana Berešíková, Katarína Tínesová, Eva Kovárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0178-7

Pôvodná publikácia

Stanislav Kostka Neumann. Dějiny lásky 5. Nakladatelství L. Šotka. Praha 1926. 603 s.

Bibliografické poznámky

Dějiny lásky

Populární obrazy z dějin snubnosti, manželství a prostituce od pravěku až po dobu nejnovější

Podle výsledků bádání moderního a vědeckých děl nejspolehlivějších sestavili a zpracovali Dr. Hynek Záruba a Jiří Votoček

S mnoha obrazy

Díl IV.

Praha 1926

Nakladatelství L. Šotka, Praha II.

Tiskly Grafické závody Neuber, Pour a spol., Praha I

Díl pátý. Láska novodobá

Kapitola první. O galantní době

Knížecí absolutism a jeho doba. — Ráj menšiny, peklo většiny. — Poddaní. — Společenská lež. — Galanterie. — Krasocitné ideály absolutismu. — Kult intimních půvabů ženských. — Od paruky až ke spodničkám.

S vývojem obchodu vtrhly na počátku nové doby do společenského života znova peníze, tento revoluční činitel, a obrátily všecko vzhůru nohama; pánem světa místo rytíře stal se kupec. A když kupec s vývojem obchodu zámořského, tedy hlavně po objevení Ameriky, jež, jak víme z konce našeho třetího dílu, mělo také pro dějiny lásky bezděčně ohromný význam, počal usilovati o obchodní vykořisťování celého světa, bylo mu zjednati si záruku, že jeho výdělky budou trvale zabezpečeny i rozmnožovány. Především potřeboval ochrany svých zahraničních zájmů obchodních. „Obchod potřeboval vojska k ochraně svých zájmů zevně i uvnitř, k poražení národů konkurujících, k dobytí trhů, k prolomení šraňků, jež malé celky obecní ve státě stavěly proti svobodnému obchodu, k udržování silniční policie proti velkým i malým pánům feudálním, kteří drze a netoliko theoreticky popírali vlastnické právo, které hlásal obchod.“ (Kautský). K tomu všemu hleděl obchod tudíž zříditi si silnou ústřední moc politickou se silným vlivem mezinárodním, zájmy obchodníků směřovaly většinou nad samosprávu měst a jejich vrcholem bylo zřízení národního státu. V takovém státu vyskytly se ovšem ihned také zájmy dynastické. Ale i královská a knížecí moc potřebovala armády. Tak vzniklo spojenectví mezi dynastií a třídami finančně silnými: dynastie potřebovala peněz k vedení válek, posilujících její moc, zámožné třídy obětovaly rády tyto finanční prostředky, neboť běželo o války obchodní a moc dynastie mobilnímu kapitálu se vyplácela. Tento hospodářsko-revoluční vývoj za renezance položil tedy základy k epoše knížecího absolutismu jako nezbytné fási kapitalistického vývoje, která ovšem podle okolností trvala na př. v Anglii jen několik desetiletí, kdežto ve Francii a v Německu téměř půltřetího století.

K úplnému vítězství dopomohla knížecímu absolutismu všude ta historická situace, že buržoasii v důsledcích kapitalisačního procesu podařilo se dosíci stejného vlivu a významu, jaký měly třídy až dosud společensky převládající, t. j. především feudální šlechta. V tomto stadiu vývoje zrodila se neomezená moc královská, poněvadž společenský stav jí dovolil, aby se vyšvihla na ramena obou směrodatných tříd a jednu pomocí druhé udržovala na uzdě. Královská moc stala se mechanicky rozhodčím v třídním zápasu buržoasie se šlechtou pro tu dobu, dokud buržoasie nebyla ještě dosti silna, aby na sebe strhla veškeru politickou moc, ale třídy dříve vládnoucí nebyly již schopny udržeti si svou moc bývalou a jedině z ní těžiti. A tak královská moc jako galantní dáma dala se vydržovati dvěma oficielními milovníky, z nichž jednoho měla pro radost a druhého pro peníze.

Feudální šlechta, které průmyslový vývoj odňal pomalu zaměstnání, stala se šlechtou dvorní, odměňovanou místy důstojnickými a sinekurami, a tím oporou trůnu. Výdaje s tím spojené platila sice rovněž peněžní buržoasie, ale dostávala za to obchodní monopoly a jiné privileje. To byla rovnováha, která trvala přibližně od polovice 17. stol. do druhé polovice stol. 18., a kdy vladaři mohli se skutečně odávati blaživé domněnce, že stát existuje toliko pro ně. Knížecí absolutism nebyl však nikdy a nikde ani na okamžik nezištnou státní mocí, nezávislou na třídách, stojící nad stranami a představující spravedlnost, která vyrovnává protivy a chrání slabého před mocným. „Absolutism, pokud měl vůbec vliv na hospodářské poměry, podroboval spodní masy lidu bídě vykořisťování nejen feudálního, nýbrž i kapitalistického, až jim vůbec platil za vykořisťování ztělesněné“ (Kautský). Absolutní vladaři této doby byli bez výjimky hltaví a frivolní sobci, více nebo méně ješitní, a nejčastěji zhola negramotní. Za typické představitele absolutismu bývají považováni francouzský Ludvík XIV., král-slunce, a německý Bedřich II. Pruský. Nuže, Ludvík XIV. byl ješitný hlupec, který neuměl ani číst a psát a každé vzdělání nenáviděl. A „osvícený absolutism“ Bedřicha II., hlavy poměrně jasné, neměl ani síly ani vůle změniti něco na ohavnosti reakčního státu pruského; již jeho nastoupení na trůn bylo zklamáním pro „osvícence“ a domnělé úspěchy jeho vlády byly humbug. Na knížecím absolutismu ani v jeho počátcích nebylo nikdy nic mladistvě hrdinného a ideálního, prostředky, kterých používal, aby dobyl a udržel si politické moci, byly vždy zvláště hrubé a špinavé; způsoby, kterými dosažené moci využíval, nebyly o nic lepší.

*

Absolutní vladař „z milosti boží“ považoval se a byl považován za vtělení boží vůle, byl nejen podle theorie neviditelnými přehradami, ale i v praksi zákonnými předpisy přísně chráněn před stykem s lůzou, ke které patřily všecky nešlechtické třídy, měšťané, dělníci i rolníci. Ještě za dob Goethových ve Výmaru byly ulice a promenády pro lid úplně uzavřeny v době, kdy kníže ráčil jíti na procházku. Ale za to na toho, s kým vladař měl častý styk, přecházela část jeho božství. Oficielní milenka vladařova byla v opovržení jen u konkurentek. Byla také „z boží milosti“, poněvadž vladař uznal ji za hodnu, aby mu sloužila svými půvaby a milostnými dovednostmi; její hvězda ovšem ihned úplně zapadla, jakmile jiná ji definitivně v královské přízni vystřídala. Absolutní vladař mohl všecko, vždyť bůh sám účinkoval v něm: proto králové francouzští — jak víme již — dokonce nemocné uzdravovali vkládáním svých posvátných rukou. Absolutnímu vladaři patřilo také všecko, rozhodoval o životě a svobodě svých poddaných a především — o jejich vlastnictví. Proto nesmírné plýtvání bylo první samozřejmostí téměř u všech absolutistických dvorů.

Ohromný deficit státního hospodářství francouzského několik let před revolucí nebránil Ludvíku XVI. koupiti pro královnu zámek saint-cloudský za 15 milionů a sobě zámek rambouilletský za 14 milionů. Marie Antoinetta dovedla za jeden večer prohráti sto nebo dvě stě tisíc. Ruská Kateřina II. věnovala na ukojení své milostné žravosti celkem 90 milionů rublů. To je však ještě maličkost vedle toho, co milostné požitky stály Ludvíka XV. Pouze zřízení t. zv. jelenního parku se zásobou stále čerstvého zboží ženského spolklo několik set milionů. Největší položky, na Pompadourovou,[1] sestry Neslovy a Dubarrovou,[2] nejsou v to počítány. Sama Pompadourová stála stát několik tuctů milionů. Ale stavební vášeň Ludvíka XIV. byla ještě dražší. Za jediný rok 1685 vydal 90 milionů franků pouze za to, aby své posvátné osobě postavil důstojný příbytek. A drobní potentátové napodobili velké krále, hlavně francouzského krále-slunce. Na nejmenším dvoře německém byl vrchní hofmistr, vrchní hofmistryně, dvorní kavalíři, dvorní dámy, šlechtická pážata dvorní, která v lesklé livreji při stole stála za stolicemi Výsostí a serenissimovi vyměňovala talíře. Pak tu byla pážata, hofmistr, podkoní, dvorní medici, dvorní kaplani, dvorní sekretáři, dvorní pokladník, dvorní kapelník, dvorní hudebníci, vrchní kuchař, dvorní zahradník, komorníci, poslíci, hajduci, tělesní myslivci, nehledíc k nekonečnému zástupu nižších lokajů, komorných, garderobierek, kočů, jezdců, pacholků, zahradních pomocníků, kuchtíků, služek a — k tělesné stráži, která nesměla chyběti a při sebemenší příležitosti postavila se do zbraně a salutovala. Ostatně, drobní vladaři snažili se dokonce své královské vzory mrháním přetrumfnouti. Hlavně saský August Silný a virtemberský vévoda Karel Evžen. Ač vévodství tohoto vladaře mělo tehdy právě 600.000 obyvatel, dovedl Karel Evžen jen za ohňostroj zaplatiti 52 tisíc zlatých a pařížskému tanečníku Vestrisovi platil 12.000 zlatých za vystoupení každého roku.

Peníze sháněli absolutní vladaři především daněmi: všecko bylo zdaňováno, a nové daně stihaly jedna druhou. Ve Francii zaveden byl k tomu cíli systém generálních pachtýřů, dvorních kreatur, jimž určitá daň byla za paušální peníz pronajata. Důsledek toho byl, že lid vyssáván byl dvojnásobně, jednou pro kapsu královskou a podruhé pro kapsu pachtýřovu. V roce 1789 byli ve Francii tací generální pachtýři 44, kteří společně sehnali pro stát 138 milionů. V Prusku činila za Bedřicha II. selská „kontribuce“ 33 1/3 až 45 % rolnického výtěžku; pruský junker neplatil však ani čtvrtinu. Ale daně nestačily plniti královské a vladařské pokladny. Prodávány byly tedy za hotové úřady a hodnosti, které vladař udílel. A podle toho, jak stoupala finanční potřeba dvora, stoupal také počet úřadů, dostávali je především ti, kdož za ně nejvíce nabídli. Za Ludvíka XIV. zřízeny byly tyto důležité úřady: dohlížitelé nad vepři a podsvinčaty, kontroloři paruk, dohlížitelé nad čerstvým máslem, ochutnávači soleného másla, revisoři stavebního kamene, sčítači sena, kontroloři skladačů dřeva, prodavači sněhu, zkoušeči vína atd. atd. Zkoušečů vína bylo jen v Paříži 900. Dále rozmnožovaly dvory své příjmy zhoršováním mincí. Až do Ludvíka XV. byla ve Francii změněna nominální hodnota stříbrných mincí dvěstěpadesátkrát a hodnota zlatých mincí stopadesátkrát. Roku 1709 vydělala státní pokladna takovým manévrem 50 milionů liber. Rovněž spekulace s obilím byly pro absolutní monarchy vhodnou příležitostí k obohacení se. Ludvík XV. na př. byl hlavním akcionářem Malissetovy obilní společnosti lichvářské a u jeho dvora byl dokonce zvláštní pokladník pro „obilní spekulace Jeho Veličenstva“. A o jeho milence Maintenonové[3] napsala vévodkyne z Orleansu: „Jak ta stará coura viděla, že obilí kleslo, dala o všech trzích všecko skoupiti. Vydělala při tom hanebně peněz, ale všichni lidé umírali hladem.“ Konečně ani zřejmou loupeží panská pokladna státní nepohrdla. Tak na př. v r. 1689 bylo ve Francii s přísným trestem rozkázáno, aby stříbrný nábytek, který v druhé polovině 17. století byl v módě, byl úplně odveden královské mincovně.

U malých dvorů mohlo býti ovšem těchto prostředků k plnění státní pokladny užíváno jen v míře velmi omezené. Tyto malé dynastie většinou mrzce vydržované francouzskými nebo anglickými podporami, aby pro jejich zájmy udržovaly své vojsko (něco podobného provádějí malé státy dodnes), pěstovaly tudíž jiný obchod výnosný: obchod lidským masem, prodávaly domácí synky cizím mocnostem válčícím. Tu nejčileji počínali si landkrabí Vilém Hessenský, dědičný kníže brunšvický a vévoda Karel Evžen virtemberský. Karel Vilém Ferdinand Brunšvický prodal v letech 1776 — 1782 celkem 5723 muže Anglii podle těchto podmínek: Vévoda brunšvický zavázal se, že dá anglické vládě k disposici sbor celkem 4300 mužů pěchoty a lehké kavalerie, kdežto anglická vláda zavázala se k podpoře, která měla počíti dnem podepsání smlouvy a činiti ročně 64.500 německých tolarů, pokud bude vojsko v anglickém žoldu. Jakmile pak přestane vojsko dostávati žold, měla býti podpora zdvojnásobena a trvati ještě dvě léta po návratu vojska do Německa. K tomu dostal vévoda za každého muže ročního verbovného 30 tolarů a odškodnění za každého mrtvého 40 tolarů a za každé 3 raněné rovněž 40 tolarů. Z těchto začachrovaných synů brunšvické vlasti nevrátilo se 3015 mužů, kteří však nepadli všickni ve válce, nýbrž, byvše raněni nebo zmrzačeni, byli na rozkaz vévodův zanecháni v Americe, aby tu bídně zahynuli, a tak stoupl vévodův výdělek. Měl tedy vévoda „trojnásobný“ zisk z těchto nešťastníků: nejprve prodal jejich zdravé tělo, pak dal si zaplatiti za jejich raněné tělo a konečně ušetřil žold invalidům. Jaký div, že při této slavné „finanční reformě“ zastrčil do kapsy čistý zisk přes 5 milionů tolarů. (Mehring.) Dodati dlužno, že veliká většina vojáků byla ke službě v těchto prodaných regimentech násilím donucena, a jen nepatrná část dala se dobrovolně najmouti.

Poněvadž poddaní byli na světě jedině pro vladaře, nepovažoval panovník za draze zaplacenou hodinu své rozkoše, která pro desetitisíce neurozenců znamenala třeba doživotní bídu. V době, kdy Ludvík XIV., křesťanský král, platil devadesát milionů za své stavby, živilo se obyvatelstvo v Dauphine luční travou a stromovou korou. Podobný jídelní lístek měli i němečtí sedláci. Ve Francii napočítáno bylo v r. 1777 jeden a čtvrt milionu žebráků: z toho 120.000 v Paříži čili šestina obyvatelstva.

Dosti! Těchto několik hrubých fakt musí nám tu postačiti k charakteristice základu, na němž spočíval t. zv. ancien regime a k charakteristice jeho všeobecné povahy. Nikdy nebyla třídní propast mezi oběma póly společnosti tak široká a hluboká jako v době absolutismu, kdy 5 % žilo a přiživovalo se v „ráji“ a 95 % hladovělo nebo žilo v ustavičné bídě a starosti.

Dvůr, šlechta, peněžní buržasie se zástupy svých příživníků a dobrodruhů, dohromady však jen dvacetina obyvatelstva, žily tedy úplně tvrdě a krutě na útraty pracujících tříd a považovaly to za věc zcela přirozenou a bohem danou. Lid neměl politických práv, v zájmu práva absolutistického bylo mu mlčet a nemyslit. Strašlivá knuta censury potlačovala veškeren duchovní život, věda zkostnatěla, církev protestantská stejně jako katolická ustrnuly v orthodoxii, náboženské spisy byly téměř jedinou četbou. Vládla nevědomost a pověra; hlavně v Německu, kde po třicetileté válce občanské vrstvy z bídy a resignace oddaly se pobožnůstkářství. Při tom celá vyšší společnost byla, jako každý parasit, dokonale zkorumpována: jen gauneři toho neb onoho druhu mohli se míti a měli se dobře.

To byl rámec onoho blahobytu pro vládnoucí třídy a stavy, který byl nazván ztraceným rájem a o němž Talleyrand v pozdním věku svém řekl: Kdo nepoznal dobu před r. 1789, ten vůbec nežil! Zahrada tohoto ráje byla, jak jsme právě viděli, zavřena pro ohromnou většinu lidí, která platila za lůzu; poznala ji toliko nepatrná menšina, nejsouc zatížena ani svědomím ani morálkou, ale jsouc také bez velikosti a krásy hlubší.

„Nikdy nebyly ženy tak svůdné, nikdy muži tak elegantní, a dokonce pravda nechodí v této době nahá, nýbrž jejím rouchem jest vždy jiskřivý esprit. Růže ztratila ostrost svých trnů, neřest svou ošklivost, ctnost svou nudnost. Všecko jest jen vůně, líbeznost a kouzelný lesk. Není tu tragiky, není bolesti a zločinů, které by znetvořovaly obličeje. Na všech tvářích trůní veselost a blaženost. Každá slza mírněna je smíchem, a neštěstí jest jen stupněm k většímu štěstí… Doba nezná stáří a odkvětu. Žijí věčné mládí a žertují i vtipkují ještě na smrtelné posteli. Všecko je smyslnost a rozkoš a celý život jedinou ustavičnou ekstasí rozkošnickou. Ale po opojení nepřichází trapné vystřízlivění, nýbrž nová slast. Věci nemají důsledků, zítřka, nýbrž jen dnešek. Ze smyslnosti pruderie nečiní neřest ani karikaturu: je to veliká, kouzelná zahrada divů, z které hřích je vyhnán. Neboť z její půdy neroste žádný strom se zakázaným ovocem. Možno okoušeti všecky sladké a svůdné plody, a na cestách i stezkách kyne každé touze tisíc splnění. Rozkoš kráčí s člověkem celým životem a marnotratně setřásá své slasti každému do klína. Již pohled chlapce je rozkošnickým slibem, a matrona prozrazuje: i má zahrada ještě dovede žádost obdarovat hojným ovocem. Příroda změnila své železné zákony, odloučila odpor od nepřirozenosti. Neboť to všecko je ponořeno v zářící krásu. Kam pohlédneš, jen krása a nezkalený lesk. Žijí a umírají v kráse. Krása stojí již u postele rodičky a drží ještě ruku umírajícího. Je to slunce, které nezapadá…“ (Fuchs.)

Ale tato krása, která skutečně existovala, kterou tlumočí dodnes žhavé básně, rozkošné rytiny a nadechlé malby rokokové, toť hra prchavých oblaků nad velikým močálem, smutným, tanec pestrých motýlů nad špinavou louží. Právě líbezné umění této doby prozrazuje nejsvědomitěji dutost jejího rozkošnictví, samo jsouc bez všech hrdinských kvalit.

*

Představy, které má většina o živote, nejsou nadpřirozeného původu a nejsou bez vzájemné souvislosti: představují krystalici hospodářských a politických poměrů, za kterých právě žije, proto každé hospodářské a politické situaci odpovídá určitá kultura obecná. Všeobecnou povahu toho, co v tomto směru zplodila doba knížecího absolutismu, právě jsme zběžně načrtli; třeba nám ještě, zastaviti se u několika zvláštních znaků jejích.

Viděli-li jsme, že doba renesanční, uplatňující opět individualism, podporovala občanské sebevědomí, občanskou hrdost, svobodu a tvořivost, nepodivíme se, že absolutism potřeboval a pěstoval ctnosti právě opáčné. Nyní bylo nejvyšší ctností a povinností občanskou podati se slepě vůli a rozmarům vládnoucí moci. Poněvadž pak absolutismu podařilo se politicky národy úplně zotročiti, podařilo se mu také, vypěstovati občany dokonalé podle své chuti, dobré poddané. Dobrý poddaný je zbabělec ze zásady, hlupák z poslušnosti, a darebák ze msty, člověk servilní, který však jho a hoře, uložené mu absolutismem, nepovažuje za následky systému, vládnoucího z vůle boží, nýbrž vidí jejich zřídlo v náhodné zlomyslnosti dočasného držitele moci. Touží při tom po pánu skutečně milostivém.

U lepších tříd občanských jevil se tento servilism hlavně nápodobováním dvorních mravů a nápadů, které jim platily za vrchol vkusu, slušnosti a účelnosti. Co dvůr si vymyslil, stalo se módou. Měšťáctvo, hlavně v sídelních městech, vzdalo se svého třídního vědomí a opičilo se úplně po dvorních kruzích, majíc při tom ovšem na mysli i svůj výdělek nebo zisk. To vedlo nutně také ke korupci. Lord Malmesbury[4] napsal r. 1772 o Berlíně: „Berlín jest město, kde není ani poctivého muže, ani počestné ženy. Úplná zkaženost mravní vládne oběma pohlavími všech tříd, k čemuž přispívá i nouze, která způsobena byla jednak útiskem, jejž provádí nynější král, jednak láskou k luxu, které se naučili u jeho děda. Muži jsou ustavičně zaměstnáni tím, že vedou velmi výstřední život z omezených prostředků. Ženy jsou harpyje, jimž neznáma je něžnost a pravá láska a které se každému vzdávají, kdo si je zaplatí.“

Maitressy, tak příznačné pro knížecí absolutism, staly se všeobecnou institucí také u dvorní šlechty a velkých měšťáků. Muž, který si nemohl platiti maitressu, velmi se styděl za tento velmi zahanbující nedostatek své občanské existence. Pruský poeta Ramler, učitel na berlínské kadetce, psal kterémusi příteli, že jest nemocen, poněvadž je příliš chudý, aby si mohl vydržovati maitressu. A maitressami nebyly snad jen nevěstky, nýbrž třeba matky, sestry, ženy, nevěsty přátel, a čím byly „slušnější“, tím přišly dráže.

Tímto napodobením dvorních mravů šlechtou a měšťáctvem nebyly ovšem v ancien regimu setřeny třídní rozdíly. Co si nesměl dvořan dovolit k vladaři, nesměla si měšťačka dovoliti ke šlechtičně nebo služka ke své paní. Ostatně podle absolutického názoru počínal člověk vůbec teprve u barona.

*

Absolutism byl ohromnou výpravnou hrou, kde každý hrál roli, která mu připadla nebo kterou chtěl hráti, jako by ji hrál před zrcadlem. Všecko bylo tu representace a posa, každý chtěl býti ve své úloze viděn. Společnost, která představovala ancien regim, žila od kolébky až do hrobu veškeren život jako veřejný akt a společenskou lež. Ani věci nejintimnější nechtěly býti důvěrnými. Dáma konala svou intimní toaletu v přítomnosti svých přátel a hostí, aby před nejvděčnějšími diváky mohla prováděti nejdelikátnější posy. Holka spravovala si na ulici podvazek, poněvadž věděla, že tím na sebe na okamžik upozorní kde koho. Proto také byl v této době tak oblíben duchaplný vtip a anekdota ve společnosti i v umění, prostě jako věc ihned nápadná.

Neznali tichého štěstí a tajného hoře; všecka tajemství byla veřejná. Žena, o které teprve po její smrti se dověděli, že měla milence, o němž nikdo nevěděl, byla hanebná. Slídili v sobě i u bližních, a největší pikantností doby bylo: překvapiti v nejlepším. A poněvadž tedy všecko bylo veřejné a všecko bylo pro veřejnost hráno, dělo se všecko pro dojem, vnějškově, povrchně. Pravdivé a pravé věci nebyly by bývaly této společnosti pohodlné: její lehkomyslné štěstí rodilo se ze lži a klamu. Hrajíce divadlo, žili, žijíce, hráli divadlo.

*

V pohlavním životě znamenal absolutism proklamaci ženy za mocnou panovnici ve všech oborech života a jejího kultu za nezbytnost. V 18. stol. stala se žena na konec nejen božstvím štěstí, rozkoše a lásky, nýbrž i poetickou bytostí, v nejpravdivějším smyslu posvěcenou, cílem každého duševního vypjetí, lidským ideálem, ztělesněným v jednom lidském rodu. (Goncourtové.) Žena usedla na trůn jako nástroj požitku a tudíž jako živoucí ztělesnění smyslné rozkoše — to bylo jádro galanterie. Svou povahou byla galanterie všude stejná: ve Francii byly její formy nejrafinovanější, poněvadž v této zemi našla absolutistická kultura nejpříznivější předpoklady a podmínky; jinde byla hrubší a neomalenější jako bývá každá kopie, ale to byl také jediný rozdíl.

Jako osobnost žena uctívána nebyla. Žádali od ní jen tolik ducha, fantasie a „duše“, mnoho-li těchto vlastností přispívá k zvýšení smyslného půvabu a činí tento půvab měnlivým. Vášně a skutečného zápasu nemohli potřebovati. Váhání ženy, její zdráhání bylo jen dráždivou posou: ústy říkala „nikoli“, ale obratným gestem usnadňovala útočníkovi úspěch. Bylo dbáno toho, aby vše dělo se hladce. Brutálnost byla co nejvíce vyloučena. Prudká žárlivost a nesmiřitelná nenávist byly považovány za komické. Krev, prolitá v souboji, měla býti podle možnosti jen symbolem, nikoli ukojením pomstychtivosti. Škrábnutí jako růžovým trnem stačilo k nápravě uražené cti: jen zřídka pronikl kord srdcem. Chtěli milovati, lépe řečeno: milostná dobrodružství prožívati, elegantně a graciésně, bez rušivé hřmotnosti a výbušnosti.

Pro ženu ancien regimu byl jen jediný životní program: aby byla ustavičně a všude, v salone, divadle, společnosti, na ulici i v budoáru, delikátní pochoutkou pro smysly všech přítonmých. Opěvanou kráskou byla především ta žena, na jejíž tvářích kvetly růže rozkoše a „jejíž kypící ňadra s chvěním prozrazovala tajný oheň, jímž byla stravována.“

Každá žena takto byla v jistém smyslu pro všecky muže, a muž také každé ženě se dvořil. Slovem, dotekem, pohledem opakoval všem jedinou otázku: Kdy mě vyslyšíte? A poněvadž každá žena měla se cítiti královnou, dvořil se jí muž uctivě a nehlučně. Na místo pravdivosti a upřímnosti stala se zdvořilost obecnou formou styků mezi pohlavími, ke které podle potřeby přistoupilo lichocení, více nebo méně zahrocené k cíli stále stejnému. Polovinu života věnoval muž sloužení ženám, nejeden muž dokonce život celý, ale veškero toto sloužení zahroceno bylo eroticky, a tím právě doba galantní lišila se od dob jiných.

Původní galantnost znamenala zřetel fysicky silnějšího k fysicky slabšímu: pokud tento rozdíl mezi jejich fysickými silami potrvá, potud galantnost nevymizí z poměrů mezi pohlavími. Ale galantní doba vystupňovala tento zřetel groteskně a výhradně směrem pohlavním. Ostentativně dvořila se nejen bytosti fysicky slabší, nýbrž hlavně bytosti, která je zároveň drahocennou nádobou požitku, jejž ztělesňuje.

Expanse síly je však z vůle přírody dosti omezena. Kdo stále myslí na smyslný požitek, musí nutně pozbýti přirozené síly při své smyslné činnosti a dojde nutně k tomu, že jeho láska stává se stále hravější a rafinovanější. Rafinovanost jest nejen obvyklý způsob, jímž zjednává si ukojení člověk, který fysiologicky nemůže ho již dosíci normální cestou, nýbrž rafinovaností, možno si také rozmnožiti zdánlivě sílu, kterou příroda omezila.

Galantnost jako životní filosofie požitkářská změnila ovšem i názory morální, uvolnivši je pro vládnoucí třídu, zhostivši se jich tady dokonce jako břemene, nikoli však jako břemene překážejícího společenskému vzestupu, nýbrž jako nepřítele prázdné požívačnosti a nesvědomitého příživnictví. „Morálka vnesla do lásky všecky neřesti,“ řekl známý Retif de la Bretonne,[5] spisovatel „Nebezpečného milkování“. Tato jeho slova jsou věcně naprosto správná, ale v ústech galantního spisovatele zní docela falešně, protože společnost, kterou jimi omlouval a vysvětloval, nestavěla proti předchozí morálce žádné nové a zdravé ethiky a neznala vůbec občanských, sociálních ctností. „Nač je tu k čertu ctnost, nečiní-li nás šťastnějšími?“ volal abbé Galiani[6] a měl rovněž pravdu, zapomínaje však, že život jednotlivcův stejně jako život určité společnosti může býti měřen a posuzován jen podle toho, kolik ctností šťastným jej činilo! Při čemž ovšem neznamená ctnost nějakou věčnou a neměnnou veličinu z mravouky kněžské nebo čítankové, nýbrž jistou míru velikosti v onom cítění, myšlení a jednání, kterých doba potřebuje, aby pojala, pochopila a provedla svou historickou úlohu, z jejího hospodářského a politického stavu vyplývající.

Galantní doba, tento domnělý „věk ženy“, nepovznesla také ženy ve skutečnosti. Takový kult ženy, jaký provozovalo 18. stol, mohl míti za podklad jen ponížení ženy. Muž a žena nestáli vedle sebe jako rovnocenní, neboť jen to by bylo skutečné povýšení ženy. Žena neměla skutečných a zaručených práv; politická vláda mužova a jeho libovůle byly naopak úplně neomezené. Galantní doba považovala sice ženinu nevěru tak jako nevěru milenčinu za milostnou pikanterii, nevěrná žena stávala se každou novou nevěrností jen pikantnější pro svého muže nebo přítele, a požitek ženy s mužem jen rostl při představě, že již mnohé ženy podlehly jeho chtíči, zároveň však moc mužova mohla ženu nejkrutěji potrestati za pouhé podezření z cizoložství doživotním, zavřením v klášteře. Veškeren galantní kult ženy opíral se o rozmar všemohoucího muže, který svého otroka povýšil na svého pána a otrocky mu sloužil. —

Pozastavme se také u slova galantní. Když přišlo do mody, v Německu na př. již asi od roku 1695, znamenalo pojem velice široký. Mluvili o galantních šatech, galantní chůzi, galantním jídle, pro jednoho byla pragalantní nožka jeho dámy, jiný nazýval oči své milenky „galantními hvězdami“. Hezké děti poskytovaly galantní pohled, pěkný kůň byl nazýván galantním koněm. Vydávány byly galantní příručky pro praktický život, aniž v nich běželo o pohlavní věci. Galantními mohly býti střevíce, židle, stoly, pokoje, jisté barvy módní atd. Asi za padesát let ztratilo však toto módní slovo svůj široký význam, jeho všestranný obsah scvrkal se stále více, až konečně znamenalo slovo jen zvláštní ráz milostným mravů ancien regimu, hlavně nelegálních milostných styků se ženami.

Nebyla to všem pouhá náhoda, že slovo „galantní“ objevilo se tehdy ve všech zemích a všude stalo se podobně módou, jsouc původem z Francie a jinak několik století staré. Každá historická doba snaží se také řečí vystihnouti svůj zvláštní způsob myšlení a cítění. Slovo „galantní“ se svým vylíčeným obsahem bylo výrazem oné nové věci, kterou absolutism zrodil, oné elegance, jemnosti a hravosti, které stavěl proti neotesanosti a hrubosti doznívající renesance. Stejnou měrou, jak se absolutistický režim zmocňoval všech oblastí života, stávalo se i slovo „galantní“ tovární značkou pro všecky formy, ve kterých nový ráz se uplatňoval nebo chtěl uplatniti.

*

Jak jsme již dříve podotkli, nevznikl absolutism ve všech zemích ve stejnou dobu a netrval všude stejně dlouho: různé tempo kapitalistického vývoje v různých zemích bylo toho příčinou. Nejprvé objevila se zvláštní kultura absolutistická ve Španělsku, které mělo veliký zámořský obchod a bylo světovou mocí. Španělské zvyky a dvorní mravy měly první rozhodný vliv na dvorní život evropský. Ve Francii, kde knížecí absolutism a konsolidact polit. centralismu počaly ovšem již s Ludvíkem XIII. (1614), stal se absolutism opravdu politicky a kulturně směrodatným, pro Evropu teprve po bankrotu Španělska, skončil neodvolatelně v 1789, ve Velké revoluci, a netrval tudíž ani 200 let. Německo, které již od počátku 16. století zatlačeno bylo hospodářsky změnou obchodních cest a rozdrobeno i zuboženo třicetiletou válkou, takže ztratilo zcela kulturní význam, ovládáno bylo stupidní mocí svých knížat a knížátek téměř přes 250 let, poněvadž doopravdy skončilo tu absolutistické panství teprve v r. 1848, což platí i pro Rakousko. Za to Anglie, třetí tehdejší velkostát, měla jen krátkou periodu absolutistickou. Zde již v roce 1649 velká revoluce anglická posadila buržoasii velmi důkladně do sedla, a jen po té třicet let t. zv. restaurace, umožnilo Karlu II. rozvinouti pravé methody absolutistické, jimž se učil u francouzského krále — slunce.

Galantní doba absolutistická vyvrcholila tudíž obecně politicky a společensky v 18. stol., kromě Anglie, kde toto století bylo již buržoasní; osmnácté století bylo v evropské kultuře oním proslulým věkem ženy, ale ženino postavení sociální v něm povšechně nic nezískalo.

*

Každá doba snaží se přetvářeti lidské tělo podle svého ideálu vlastností povahových. Víme, jak se tato snaha uplatnila v renesanci: doba knížecího absolutismu musela ovšem v tomto směru projeviti představy a snahy zcela jiné.

Renesance vyzdvihovala a opěvala robustní sílu u muže a ženy, přiměřenou tvůrčí povaze doby; absolutism, počínaje především ženou, opovrhoval vším robustním jako nehezkým. Krasocitné jeho pojmy vycházely z třídy, která žila na útraty druhých a pro kterou práce, hlavně práce fysická, byla věcí nejvíce opovržitelnou, a proto platilo jí za krásné hlavně to, co se vůbec k žádné práci nehodilo. Oblíbena byla něžná, útlá ručka, práce neschopná, zato však tím líbeznější pro pocely, milovali malou nožku, pěkně tančící, ale neschopnou energické chůze, obdivovali se drobným ňadrům, vhodným pro milostné hříčky, ale tak nepodobným živné bujnosti prsů, které maloval Rubens, neboť také pěstění nové generace považovali za práci, pro sebe nevhodnou. Krásné tělo galantní doby nechlubilo se fysickou silou, nýbrž pěstěnou líbezností a graciésností.

Nikdy před tím nebyly ženy tak všeobecně lakomé ke svému dítěti, sotva bylo počato, nikdy před tím neodmítaly tak zásadně své děti kojiti. Většina užívala prášků, které vyháněly domněle do dvou dnů mléko z prsů. U lepších měšťáků, nehledíc ani ke šlechtě, platilo za hanbu kojiti své dítě, nebo aspoň takový nápad považován za směšný. Prováděla-li některá mladá matka bohatá přes to tuto nevhodnou věc, mluvilo se o tom v jejích kruzích jako o sensační, neuvěřitelné události. Nezřídka pojato bylo do manželské smlouvy, že žena nebude nucena kojiti své děti a muž postará se včas o kojnou. Pravidelně však měly obě shodný názor na účel ňader: že jsou drahocennou hračkou pro manžela a milence, jejíž půvab může býti mateřstvím stupňován, nikoli však a v žádném případě zmenšen.

Člověk jako luxusní zvířátko, stvořené, aby nic nedělalo, to byl aristokratický ideál doby, k němuž přičiňoval absolutism na vrcholu své moci rád ještě jistou majestátnost, povahy čistě herecké.

Dále: Renesanční láska zůstávajíc živočišnou, zdůrazňovala, jak víme, plodivost: těhotnou ženu považovali namnoze za zvláště krásnou. Pro živočišnou lásku galantní byl však vším rafinovaný požitek, technika lásky. Proto omezila a rozložila lidské tělo na směs nástrojů milostného požitku, netoužila po jeho harmonické skladbě, nýbrž přála si, aby jí poskytovalo řadu vybraných chodů pro rafinovanou hostinu milostnou. Takové chody jsou však očekávány a okoušeny jeden po druhém, nikoli najednou: proto horovali pro tělo svlékané a nikoli pro tělo nahé, a také nahé tělo bylo pro ně především tělem svlečeným.

Až do doby galantní byl oděv jen oblekem a okrašlující dekorací nahého těla, nyní stal se činitelem podstatnějším: rozkládal tělo na jeho „vnady“, u ženy především na ňadra, klín a boky, a zároveň byl spojovacím rámcem pro tyto jednotlivosti. Za renesance byly milenky a ženy s oblibou portrétovány nahé, za absolutismu oblíbena byla „svůdná“ dekoletáž, rámec oděvu kolem určitého půvabu, aby k němu poutal zraky.

To byl důsledek stárnoucí kultury v prostředí, jehož nejvyšším ideálem životním byl smyslný požitek: v pohlavních věcech cenili si rafinované okliky, přímou cestu k cíli považovali za sedlácký mrav. Pikantnost vyhledávána byla nejen místo zdraví a drsnosti, nýbrž i místo skutečné krásy; smyslnou pikantností bylo možno zastříti nejen ten nebo onen nedostatek, nýbrž i skutečnou ošklivost.

K pikantnosti patřilo na příklad bledé líčko, znamení fysické něžnosti a nocí věnovaných lásce. Tváře svěží a kvetoucí považovány byly za selské. Tato bledost, pro kterou spotřebováno bylo v 18. stol. množství pudru, zvyšována byla černými „muškami“, nalepovanými na čelo, tváře, šíji a ňadra. K pikantnosti patřila dále ústa „jako předsíň lásky a krabička balsámu, vonící samou radostí a líbezností“. Jejich rty měly býti „potaženy tenkou kůžičkou, kterou jako sklem září příjemná barva purpurová nebo červená tinktura koralová. Jsou pole, na něž láska seje cukr a med blaženosti, za nimiž milovníci a milovnice tak horlivě jako včely putují…“ Galantní Venuší je žena, jejíž údy jsou. „břečťanové úponky něhy“, jejíž ňadra jsou „skvostné cukrové koule rozkoše“, „poháry rozkoše“, a boky „rozkošnické polokoule blaženosti“. Linie jejího těla mají prozrazovati zkušenost a obratnost. Jest zkrátka delikátní hračkou pro veškeru jen pomyslitelnou fantasii zamilované galantnosti. A od muže jest žádáno, aby jeho tělo jevilo se ztělesněním schopnosti, na tomto drahocenném nástroji hráti ustavičně jiné melodie, stále nové variace.

V renesanci, jak víme, potřebovali mládí, jeho síly a rozhodnosti pro úplný požitek, který byl bouřlivý. Proto toužili po omlazovacích studnicích. Za absolutismu naopak na stáří vůbec mnoho nemyslili: prodlužujíce si mládí rafinovanou obratností milostnou a živelné ukojení nahrazujíce si variacemi a oklikami, byli do jisté míry při své věčné žádostivosti věčně mladí. Ninon de Lenclos, krasavice, která ještě v osmdesáti letech okouzlovala prý muže, ale podle moderního bádání vůbec nežila, byla obrazem, na němž ideologie doby okrášlila fantasií svou skutečnost. Všickni se pudrovali a šminkovali, děti i staří, ženy i muži, paní i služebné, aby rozdíly věku nebyly příliš zřejmy.

Půvaby zralosti nebyly opravdu ceněny, neboť zralý strom dává ovoce, oni však milovali květ neplodný a rozkoš bez následků, které kazí hru nebo ji rychle a na dlouho zastaví. Zralá žena zkušená byla ceněna právě jen pro svou zkušenost, při které nehrozí nebezpečí, a pro svou schopnost zveličiti a rozmnožiti požitek. A čím galantní kultura stávala se rafinovanější, tím více dávala přednost předčasné zralosti jinochů, tvářící se jako silní muži, pannám, jež jako děvčátka předstírají již pikantní obratnost. Starý strýček, který svou malou neteř vede poprvé do milostných vln, a stará teta, která svého pěkného synovce zasvěcuje do tajů lásky, to byly náramně oblíbené motivy uměleckého tvoření rokokového. A na konec i milostné scény mezi nezralými hochy a dívkami považovány jsou za nejpikantnější.

*

Babička Georg-Sandové vypravovala své vnučce: „Tvůj dědeček byl hezký, elegantní, pečlivě oblečený, jemně navoněný, veselý, roztomilý, něžný, spokojený až do smrti. Tehda neměli ošklivých bolestí tělesných. Umírali raději na plesu nebo v divadle, než ve své posteli mezi čtyřmi voskovými svíčkami a ošklivými černými muži. Užívali života, a když přišla hodina, kdy bylo nutno život opustiti, nehleděli druhé oloupit o radosti života. Poslední sbohem mého muže bylo vyzváním, abych jej hodně přežila a život činila si příjemným.“

Takový pružný elegán, na jehož zevnějšku lze ihned poznati, že dovede využíti každé situace elegantně a půvabně, že zdolá snadno i situaci nejchoulostivější a vedle toho celý život svůj zasvěcuje milostné službě — toť Adonis zralého absolutismu. V době absolutismu vzestupujícího tváříval se sice tento elegantní dvořan pod svou allongeovou parukou jako sám pánbu, aby imponoval podřízeným, ale jeho skutečné síly, pohlavní v to počítajíc, nebyly nikdy silami Jupiterovými nebo Herkulovými: nepotřeboval jich vůbec. Žena v této době nebyla dobývána a rozpoutanou vášní přemáhána: stačilo mu obletovati ji a přemoci pikantními zdvořilostmi. Galantnímu muži nebylo třeba, aby byl zároveň odvážným dobyvatelem; stačilo, když byl koketním motýlkem.

Vedle lidského ideálu, ztělesněného v galantní ženě, neznamenal muž nic podobného, a proto také nebyl pravidelně svlékán. Jeho fysický zjev byl podřadný; pro svou funkci, kterou měl u ženy, nemusil býti hezký. Potřebovala jeho fantasie a jeho chtivosti; tu a tam stával se z něho faun, satyr, sám Priap jako ztělesnění ustavičné žádosti tělesné. Normálně však vystupoval vedle ženy úplně oblečen, a tím jen podporoval pikantní účinek ženiny svlečenosti.

Proto nakonec mužné vlastnosti z mužského typického zjevu vůbec zmizely. Za soumraku absolutismu byl to sameček úplně zženštilý.

*