Martin Hranko

Furko a Murko

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Zlatý fond SME

Furko a Murko

Martin Hranko

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Silvia Harcsová, Zuzana Vodičková, Lenka Zelenáková, Zuzana Babjaková, Viera Studeničová, Michal Garaj

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

ISBN- 978-80-89278-46-6

Pôvodná publikácia

Martin Hranko Furko a Murko. Mladé letá Bratislava 1971. 40. J. Horniš zodpovedný redaktor. M. Škripek technický redaktor.

Bibliografické poznámky

Pre čitateľov od 7 rokov.

Furko a Murko

Les, pramienok, studnička, starý dub, lieskový ker — všetko na slnečnom úbočí hory. Dolu, pod studničkou, zelená polianka, posiata borievčím. Kde-tu rastie na nej aj smrečok. Pomedzi kriaky sa skoro bojazlivo prepletá malý jarček, ktorý studnička napája čistou vodou. A za lieskovým krom hrbí sa veľká, machom porastená skala. Už od nepamäti bývalo pod ňou pokolenie Ježkovcov. Keď sa povťahovali do jamky, vystlanej machom a suchým lístím, cítili sa celkom bezpečne. V lete bol pod skalou príjemný chládok a v zime útulno, teplučko. A veru nikto sa k nim dostať pozlotky nemohol. Keď zapchali otvor kamienkom, stal sa ich domov nedobytným hradom. Ani len líška Lupaku ich nemohla ohroziť, čo sa ako namáhala, ani vretenica Fu. Veru nie.

Ale poslednej jari bolo pod skalou smutno. Po veľkej poľovačke les skoro vymrel. Dlho sa nikto neodvážil ani len pípnuť. Aj starí Ježkovci vtedy ostali nezvestní. Stratili sa, ani čo by ich čierna zem pohltila. Ktovie, čo sa s nimi stalo! Ani sojka Pche o nich nevedela, hoci prebrnkala krížom-krážom celý les a pole. Len Furko, Murko a Furkova žienka Mucka sa zachránili. Dlho, veľmi dlho sa neodvažovali vykuknúť spod skaly. Gazdovali na tom, čo mali na zimu nasušené a čo ešte starí Ježkovci nazhromaždili. Ale aj tak sa zásoby míňali. Bedlivý Furko starostlivo obzeral, skúmal, odhadoval, dokedy ešte strava vystačí. Často vykukol spod skaly. Netrpezlivo čakal, kým sa sneh rozpustí, aby si mohli nazbierať čerstvej potravy a prebehnúť sa pomedzi kružiny, lebo údy od drepenia v diere mali nebodaj skoleničené.

Jeho brat — Murko — sa veru netrápil, či budú mať zajtra čo jesť. Spal a hútal, potom hútal a spal. Keď Furko dal dačo pod zub, zahryzol si — a keď bolo menej, uspokojil sa aj tak. Ozaj čudne sa správal. Niekedy sa začal pučiť od smiechu, ba nahlas vysmievať, hoci nemal príčiny. Furko si myslel, že ešte nemá dobrý rozum, lebo je malý. Nechal ho, nech si len pohovie. Na starosti bude mať dosť času, keď dorastie. Furko mal svojho brata rád. Nuž vedel mu odpustiť každé previnenie.

Ale prišla jar. Všetko sa rozzelenalo. Stráne sa ozvali veselým štebotom vtáčej perepúte, a Murko nie a nie dostať aspoň trocha rozumu! Trápil sa Furko, čo má s ním robiť, ako mu napraviť hlavu, aby sa stal z neho poriadny lesný ježúr, ale nič nevymyslel. Murko sa len staral, ako by sa čo najpríjemnejšie pobavil. Ba ani len na seba nedával pozor. Bol strašne neopatrný. To tým viac trápilo Furka, lebo v lese je opatrnosť veľmi potrebná.

Murko si bratovo trápenie nevšímal. Nedočkal ani sviatok svätého Juraja, vytiahol sa spod skaly. Zamieril hneď k svojmu najmilšiemu miestu — studničke. Tam vysedúval od svitu do mrku a často si krátil čas nezbedníctvom.

V studničke žilo niekoľko guncov. Tie nedali Murkovi pokoja. Taký gunec sa bezočivo rozplazí na hladine vody, rozčapí nohy a hľadí vygúlenými očami tak spokojne na svet, ani čo by bol celý jeho. A má takú, až po bubienky rozdrapenú papuľu, chystajúc sa na celý svet vyplaziť jazyk. Ani len očami nepohne, keď tak Murko papečkom rozvíri hladinu studničky. Ba hovie si, keď ho vlnky nadnášajú, kolíšu, a ešte viac vytreští okále.

Murko prešiel na druhú stranu studničky. Zahnal sa na gunca papečkom. Ale gunec ani muk. Murko sa pritiahol bližšie k brehu a prednou nôžkou vyskúšal malú skalku, či sa nekýva. Keď zistil, že sa v blate drží, sadol si na ňu. Potom sa natiahol a pacol gunca papečkom pomedzi oči. Pritom stratil rovnováhu, a čľup do vody! Veru, nebola najteplejšia. Hneď pustil papečok a pousiloval sa na breh. Nôžky mu viazli do bahna, len-len že sa neutopil. Aj trošičku špinavej vody preglgol.

Pokašlávajúc, kýchajúc otriasol sa na bruchu. Vedel, čo to znamená. Dostane nádchu. Bude v noci chrápať. Mucku najeduje. Hriech spôsobí pod strechou, beztak sa mu snívalo s ohňom. Hriechu sa chcel vyhnúť tak, že sa poriadne vypotí na slniečku. Keď vyšiel na mach pri potôčku, pretiahol sa, aby si poutieral bruško. Voda mu nerobila tak starosť ako bahno na nošteku a hlavne v pichliačoch. Furko ho bude zas poučovať, že je ufúľaný a musí sa za jeho neporiadnosť hanbiť.

Len čo trocha obschol a povylizoval sa, studnička mu opäť nedala pokoja. Rozvírená voda sa pomaly utíšila. Gunec ležal na hladine obrátený hore bruškom. Zadné nohy mal vystreté a predné pokrčené pod hlavou. Ani čo by sladko buvinkal. A aké mal len pekné, strakaté bruško! Od chrbta je gunec taká potvora rapavá, ale od bruška vyzerá ako mladá muchotrávka. Čierne a žlté škvrny sú sťa maľované.

Vlnky potisli gunca až na okraj studničky. Murko lapil druhý papečok. Ticho sa pritiahol k nemu, lebo vedel, že je gunec zatajený. Opatrne vtisol papečok pod guncov chrbát a hop! Už sa váľal v tráve. Obrátil ho dlabkou horeznačky, aby lepšie videl jeho pekné bruško. Skutočne! Naozaj krásne, strakaté bruško! Darmo ho porovnával so svojím. Ani zďaleka také nemal. Dotkol sa ho labkou. Najprv len tak opatrne, jednou. Ale keď sa gunec nehýbal, osmelil sa oboma. A gunec sa držal, ani sa nepohol. A ako pekne zaváňal. Zdalo sa mu, že čím tuhšie hľadí, gunec príjemnejšie vonia. Keby bol Murko hladný, nič na svete by gunca nezachránilo. Teraz ho škoda, už pre to peknučké bruško.

Koniec ukážky