Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

České bajky

František Patočka

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2021 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Viera Marková, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0676-8

Pôvodná publikácia

František Patočka. České bajky. Nakladatel Dr. Frant. Bačkovský, knihkupec. Praha 1899. 100 s.

Bibliografické poznámky

České bajky

Na základě českých přísloví mládeži napsal Frant. Patočka, c. k. gymnasijní professor v Praze.

V Praze.

Nakladatel Dr. Frant. Bačkovský, knihkupec.

1899

Sbírka spisů pro mládež vynikajících českých spisovatelů.

Číslo XL.

Předmluva

Národ náš jako i druzí národové slovanští bedlivě pozorovali zvířata, rostliny a vůbec celou přírodu a z pozorování tohoto vytvořili nejedno své přísloví nebo naučení, jež zdá se vyplývati jako výsledek z nějaké bajky slovy nevyjádřené. Z přečetných takových přísloví na doklad uvedu na př.: Když se jedna husa napije, pijí jiné všecky. Vepři když kaliště mají, na čistou vodu nedbají. Koně kuli, ana i žába nastavila nohy. By se bříza nestyděla, na kořeně by shořela atd.

Mládež s nemalou zálibou čítá povídky a bajky z oboru známé jí přírody — ať jsou to zvířata nebo věci — a naučení z nich vyplývající hlouběji vnikají v jímavou její mysl, nežli podají-li se jí prostě jako přísloví nebo průpovědi.

Původních českých bajek nemáme v naší literatuře nedostatek; téměř každý český spisovatel, který mládeži naší propůjčil své péro, od Zahradníka až po Elišku Krásnohorskou, několik, a to cenných bajek složil; avšak nikdo z nich neměl před očima českých našich přísloví a úmysl znázorniti na nich hlubokou jich pravdu a mnoholetou zkušenost našich předků. Učiniti to jest účelem této sbírky bajek.

Tyto bajky tedy liší se od ostatních tím, že vzdělány jsou — až na jednu z latiny vzatou — z většiny na základě českých přísloví. Snad některá z nich svým slovním upravením bude se zdáti spíše povídkou ze života zvířat nebo přírody nežli bajkou samou. Skládaje je měl jsem na zřeteli mládež a tu nejen poučiti nýbrž také zároveň i pobaviti, při čemž ovšem tyto bajky nemohou míti úsečnosti a říznosti obvyklých bajek zvláště Aesopových, z nichž naučení vystihnouti předpokládá často rozum a soudnost již vyspělejší, nežli bývá při mládeži. Pokud se mi to podařilo, zůstavuji jiným nade mne povolanějším znalcům psychologie mládeže; mně postačí upozorniti na nový, a to národní pramen poučení a zábavy naší mládeže na základě našich českých přísloví, jež, jak Komenský dí, jsou: „Moudrost starých předků za zrcadlo vystavená potomkům.“

Nehledejme jinde, co máme právě tak dobré a snad i lepší, poněvadž národní, u nás doma v našem lidu!

Slavík a pěnice

Kdo se za vlastní řeč stydí,

hoden potupy všech lidí.

Slavík v podvečer zpíval v hustém křoví; mladá pěnička ho slyšela a jsouc lahodou jeho písní všecka unesena, pravila: „Jak líbezně slavíci pějí! jaká hloubka a výše hlasu, jaká síla každého zvuku! perličky, zdá se, plynou jim z hrdélka místo zpěvu. Naše píseň pěnic proti jejich je chudá a jednotvárná; že jsem neměla slavíka tatínkem, ten by mě jistě tak krásně, jak slavíci pějí, zpívati naučil! pak bych byla já druhým pěvcem mezi opeřenci, a prosté pěnice, mé družky, by mně toho záviděly. Čeho moji rodiče na mne opominuli, sama a svou pilností musím doháněti.“

Po těchto slovech pěnička, ukryta jsouc ve křoví, pilně učila se po slavících zpívati, až po dlouhé době a s velikým namáháním zpěv slavíků napodobiti dovedla. Potom ihned rozlítla se mezi slavíky a chutě se dala s nimi do zpěvu.

Slavíci se zarazili, znamenajíce mezi sebou vetřelce, a pryč do jiného křoví odletěli.

Tedy pěnice vrátila se ke svým družkám pěnicím; ale ty jejímu cizímu štěbotu nerozuměly a pryč ji odehnaly.

Jsouc pěnice ode všech opuštěna, zabědovala: „Já ubohá! co práce jsem na cizí píseň marně vynaložila! nyní slavíci mnou pohrdají, a vlastní bratři a sestry mezi pěnicemi mě odhánějí.“

* * *

Odrodilec není cizím, kterým se vtírá, vítán, a jeho rodáci jím povrhují.

Pes myslivecký a hlídací

Za dřepky, otřebky;

chceš-li hrachu, dělej, brachu!

Pes myslivecký navštívil na dvoře psa hlídacího na těžký řetěz uvázaného. „Jaké to máme, bratře, těžké živobytí! pán ti vzal svobodu, těžkým řetězem svírá tvůj krk, v noci za nejkrutějšího mrazu v otevřené boudě musíš hlídati a máš za tu těžkou službu tu nejsprostší potravu. Mně se také lépe nevede; co zkusím ran a hladu, nežli se naučím své obtížné službě na honě; a když to umím, jsem štván polem nepolem, lesem nelesem, trním, v blátě a sněhu; kam pán nechce, já tam musím a za nepatrnou chybičku do krve bývám bit a odměněn stravou tak sprostou jako ty. Jak jinak proti nám má se lenoch mopslík! hlupák ničemu se nedá naučiti, nic nedělá, jen se v saloně válí po měkkých poduškách a pojídá pamlsky, až je z nich nemocen.“

„Pravda, svatá pravda!“ zastenal pes hlídací, „ale mopslík se k pánu lísá a jemu lichotí. A to víš, že lísající se hlupák a lenoch má se na světě často lépe nežli poctivý pracovník.“

Myslivecký pes zamlčev se pravil: „Mopslík ovšem musí, poněvadž nic jiného neumí, lísáním pánovi svého chleba se dožebrávati, ale my si svůj chlebíček zasluhujeme platnou prací. A konečně uvaž, jaký život je cennější, zdali poctivou prací se živiti čili nedůstojným lísáním na vrtkavé přízni pánově záviseti?“

Pes hlídací to nahlédnuv, slovům psa mysliveckého přisvědčil, a oba od té doby nenaříkali na trudný svůj život.

* * *

Nemá nikdo na růžích ustláno; v každém stavě můžeme býti spokojeni.

Učený pudlík a hafan

Chceš-li moudrým mužem slouti,

dej řečem mimo tebe plouti.

Učený pudlík ukázav v divadle své umění, že diváky k nadšení a obdivu unesl, klidně odpočíval v předsíni jeviště na měkké podušce a sebevědomě přijímal pochvalu a pamlsky mimojdoucího obecenstva.

Se závistí prostý hafan z téže vesnice naň pohlížel, jenž nemaje do divadla přístupu, zapomenutou štěrbinou pozoroval oslavu svého rodáka. Dodav si konečně odvahy, vběhl do předsíně a jal se na pudlíka umělce hafati, ba tu i tam hrubou svou tlamou po něm ňafl.

Pudlík ani sebou nehnul, jakoby se to ani jeho netýkalo. Vida to pudlíkův kollega z divadla, také umělec, pravil: „Štěkni naň! a hned sprosťák zapeláší do své psí boudy, kam patří.“

„To neudělám,“ klidně odpověděl pudlík; „tento hlupák měl by to za své vyznamenání, že já umělec uznal jsem ho za hodna své odpovědi, a tím by u ostatních hafanů si získal jméno a slávu. Až se unaví, sám přestane štěkati; vždyť sprosté štěnce mně umělci neubere slávy.“

* * *

Pravý výtečník nevšímá si závistivé hany hlupců.

Hafani

Chvála hlupce nemá ceny.

Přišed hafan z města domů, vypravoval svým na návsi shluklým kamarádům, jaké umělé kousky pudlík, jejich rodák, v divadle provádí před četnými diváky, a za své umění jak jest všude ctěn a vážen.

„Bohužel!“ vzdychl, „na nás, své krajany, zapomíná a ani se k nám nehlásí; zpyšněl, zpyšněl! Nevídáno, umí-li trochu výše vyskakovati nežli my a o dvou nohou choditi. Kluci, kteří za nějaký halíř visí u stropu divadla, ti mu ovšem tleskají — to je té slávy! — ale rozumní lidé jenom se smějí a jej litují. Ale já mu vycinkal, že nezapomene, že je pes jako my všickni jsme psi.“

„Dobře tak,“ štěkali ostatní hafani, přikyvujíce na souhlas hlavou.

Moudrý chrt, který hafana provázel, pravil: „Nepověděl jsi, brachu! všecko; za to tvé vycinkání vzal jsi výprask, že jsi nevěděl, kterou první uličkou bys utekl. Pro hubu dali tobě řádně na hubu.“

„A to právem,“ štěkali ostatní hafani, opět při tom hlavou kývajíce.

* * *

Hlupci ke všemu kývají, a jejich souhlas nemá ceny.

Kočičí škola

Bez kázně není školy.

„Ty starý,“ pravila kočka kocourovi, „nikdo bez školského vzdělání nyní to daleko nepřivede; sám na sobě to vidíš. Má-li z našich dětí býti něco řádného, musí choditi do školy. Jen školou náš kočičí rod se zušlechtí a povznese.“

„A kde máš školu a kdo bude učitelem?“ namítal kocour.

„Moudrá žena,“ povýšeným hlásala kočka hlasem, „bez důkladného uvážení ničeho nepodniká. O školu a učitele již jest postaráno. Učitelova kočka, moje přítelkyně, slíbila mně, že v neděli ráno, když školní síně pro větrání se neuzavírají, pustí veškeru kočičí mládež do první třídy. Jsou tam lavičky, tabule, stůl učitelský, houba, křída, slovem všecko až na metlu, která nyní, bohužel! z učebných pomůcek jest vypuštěna.“

„A kdo bude učitelem?“ bručel starý mrzout, „snad ty sama nebo jedna z tvých známých.“

„Ty jím nebudeš; učitelem bude vtipný učitelův pinčlík, kterého jsem mnohým prošením získala pro těžký úřad učitelský. Já sama při vyučování budu dohlížeti, aby naše nepokojná mládež byla pozorná a slušně si vedla. Snesla jsem z rozpadlého koště pořádnou metlu, a kde napomenutí nedostačí, metla to spraví.“

„Na zdar tvé škole a dobrému prospěchu kočičích žáků,“ ušklíbl se kocour a ze světnice ven na dvůr.

Kočičí škola se tedy zřídila. V neděli ráno kočičí drobotina z celé vsi do ní se nahrnula. Za učitelský stůl zasedl pinčlík, na oči nasadil si brejle, otevřel knihu a počal učiti. Stará kočka dohlížela v poslední lavici, aby koťata s náležitou pozorností sledovala výkladův učitelových.

Jen krátkou dobu koťata byla pozorna a poslouchala učitele; mladá krev je neposedná, v brzku kotě s kotětem dalo se do hraní, skákalo sem tam, několik se jich rvalo, a mňoukání a křik rozléhal se až na náves. Stará kočka křičela, napomínala, a když slov jejích nedbáno, tu a tam i některého nezvedníka metlou potrestala. Nic naplat, vřava neustávala.

Tu seznal pinčlík, učení jeho že bylo by marné: vyhnal koťata a staré kočce pravil: „Takoví nekáranci nepatří do školy; naučte je dříve doma mravům a způsobům a potom je do školy pošlete.“

* * *

Stará kočka nenaučila koťat mravům a způsobům, a proto není kočičí školy.

Konec ukázky