Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Zdenko Podobný, Petra Pohrebovičová, Viera Studeničová, Katarína Janechová, Daniela Kubíková, Silvia Harcsová, Gabriela Matejová

ISBN 978-80-89278-50-3

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ferko Urbánek

(* 1859 Vsetín (Česká republika) – † 1934 Bratislava) – dramatik, prozaik, básnik, autor vyše 50 divadelných hier s ľudovýchovným a národnobuditeľským poslaním, ktoré dodnes hrajú predovšetkým ochotnícke divadlá.

Pôvodná publikácia:

Ferko Urbánek. Slovenský divadelný ochotník. Sväzok XLV. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok Turčiansky Sv. Martin 1920. 79.

Bibliografické poznámky:

Slovenský divadelný ochotník. Sväzok XLV.

Diabol v raji manželskom. Veselohra v jednom dejstve od Fr. Urbánka.

Ztratený život. Romantický obraz vo dvoch dejstvách s premenou od Fr. Urbánka.

Sen o šťastí. Fantázia v jednom dejstve s premenou od Fr. Urbánka.

Turčiansky Sv. Martin. Tlačou a nákladom Kníhtlačiarskeho účastinárskeho spolku. 1920.

Osoby

Dr. MILOŠ IVANOV, lekár.

ELENA, jeho žena.

Dr. IVAN PLACHÝ, advokát.

ĽUDMILA SLÁVIKOVÁ, speváčka.

JÁN LAZAROVIČ, statkár, KAROLÍNA, jeho žena, (rodičia Eleny)

BARUŠA, slúžka u Ivanova.

Dej v dome Miloša Ivanova.

(Elegantne zariadená izba. Vpravo a vľavo dvere do bočných izieb, prostriedkom dvere na chodbu. Na ľavo v popredí toaletný stolík so zrkadlom; oproti tomu na pravo písací stolík, pri ňom stolička. Na prostriedku javišťa stôl, okolo stoličky, na stole kytka čerstvých kvetov. V popredí javišťa s oboch strán okná, na nich čipkové záclony.)

Výstup 1.

Miloš.

MILOŠ (sedí pri stolíku na pravo a píše; zrazu odhodí nahnevane papier i pero): To je strach! Už tretí hárok pokazený, a to vždy, až keď som na samom konci! No, dnešný deň sa mi veru dobre začína! Ale ináče to ani nemôže byť, keď sotvaže si človek oči zo sna pretre, už vidí pred sebou starú babu na dobrý začiatok. (Počuť klopať.) Voľno!

Výstup 2.

Ivan. Predošlý.

IVAN (vstúpi prostriedkom v cestovnom plášti, s paličkou v ruke): Servus, amice!

MILOŠ (beží mu v ústrety — radostne): Servus, Ivan! Ale si to ty? (Objíma ho srdečne.)

IVAN: Ja veru, ja, ako vidíš, s telom i dušou. Boh ťa pozdrav!

MILOŠ: Vitaj, brat môj, vitaj! Veru by som skoro vlastným očiam neveril, že si to ty. Kde si sa tu, prosím ťa, vzal? To je veru radostné prekrapenie. (Objíma ho znovu.)

IVAN: Veru, veru, po toľkých rokoch sme sa konečne zasa šťastne sišli.

MILOŠ: No, nechže sa ti páči — odlož (berie mu z rúk klobúk a paličku) a sadni si. (Podá mu stoličku.)

IVAN: Ďakujem. (Odloží stoličku.) Nasedel som sa dosť na železnici. (Stane proti Milošovi, položí mu ruku na plece a hľadí mu dôverne do očú.) Nuž a akože sa máš, kamarát, pod feruľou tej siedmej sviatosti — čo?

MILOŠ: No, ďakujem, dobre. A ty si ešte vždy svobodný ani ten vták?

IVAN: Áno, to vieš, že kto sa raz opáli, ten sa ohňa bojí. Vieš dobre, braček, ako som obstál s mojou prvou láskou. Čo som pretrpel, a všetko márne!

MILOŠ: A čo je ozaj s tvojím ideálom?

IVAN (smutne): To, čo bolo — ako som ti bol písal: zmizla bez stopy, zanechajúc môjmu rozorvanému srdcu večný bôľ a žiaľ.

MILOŠ: Nepodarilo sa ti vypátrať, kde je, čo je?

IVAN: Podnes nič. Písal som na všetky štyri strany sveta, ale nedostal som odnikiaľ odvety. Konečne prichádzaly listy nazpäť s poznámkou, že sa neprijímajú. Ja som zúril, zúfal, ale všetko márne.

MILOŠ: Srdečne ťa ľutujem.

IVAN: Čas bolí, čas hojí. Konečne som sa utíšil a postavil som si za heslo života: „Miluj Boha, národ a vlasť; chráň sa ženy!“ (Pozre, akoby náhodou, na stolík). Ach, ako vidím, ty spisuješ? Sláva!

MILOŠ: Len tu i tu v prázdnych hodinách, ktoré mi môj stav pre vlastnú moju zábavu povoľuje. Ale dnes sa mi veľmi zle darí, už tretí hárok som pokazil. A práve, ako si prišiel, hromžil som nemilosrdne na staré baby, rozmýšľajúc, či i tento druh ľudí Pán Boh stvoril?

IVAN (sa smeje): Ha-ha-ha! akýže súvis majú staré baby s tvojím spisovateľstvom?

MILOŠ: Taký, že len stará baba je tomu na príčine, že sa mi dnes tak zle darí. (Prejde nahnevane hore-dolu.)

IVAN: Tomu ja nerozumiem. A prečo práve stará baba?

MILOŠ: Preto, že ledva sa človek ráno prebudí, prvé, čo vidí, je stará baba, a potom už máš nezdar a mrcha vôľu na celý Boží deň.

IVAN (zadivene): Ako to myslíš? Veď tvoja pani, podľa podobizne, je cele mladá dáma, pravý anjel!

MILOŠ: Áno, máš pravdu, ona je pravý anjel, strežený starým Cerberom, ktorý ruší mier a spokojnosť v našej domácnosti, ktorý ničí naše šťastie a blaho.

IVAN: Nerozumiem ťa, brat môj. Či azda máš v dome — Pán Boh s nami a zlé preč! — (obzerá sa, tajomne) testinú?

MILOŠ: Čože testiná, to je inteligentná osoba, s tou by sa ešte len dalo existovať, ale tu je omnoho horšie indivíduum.

IVAN: Nuž a?

MILOŠ: To je slúžka, kamarát môj drahý, — slúžka stará, umrmľaná baba, a to azda len dostačí! (Chodí nahnevane hore-dolu.)

IVAN (smeje sa): Ha-ha-ha, slúžka? A v tom si nevieš pomôcť? Vyplať a zažeň ledačo, a bude dobre.

MILOŠ: Áno, keby sa to dalo tak ľahko vykonať, ako sa to povie; ale ono to nejde, naskrze nie.

IVAN: Že nie!? Nuž a prečo? (Tajomne.) Či azda nejaký priestupok z predošlých čias? (Obzerá sa, tichšie.) Či nejaký veselý žartík za svobodna bráni ti konať energicky?

MILOŠ: Ach, ešteže čo! Ako si len môžeš niečo takého myslieť?

IVAN: Čo teda viaže tú slúžku k vášmu domu?

MILOŠ: (rozpráva): Vec je takto: Táto stará baba vypestovala moju testinú, a preto jej ju matka dala ako prídavok do vena. Neskôr varovala zasa moju ženu, a testiná zo samej vďaky za dobre vykonanú službu priložila starú babu inventárne do výbavy mojej žienke.

IVAN (vpadne mu do reči): Ako nádejnú varovkyňu zasa pre vaše deti?

MILOŠ: Ba ako inventár rodiny Lazarovičovskej, ktorého sa pozbaviť nemožno, lebo žena moja ľne k nej s úctou a láskou detinskou, pokladá ju viac za rodinnú relikviu, nežli za slúžku.

IVAN: Teda starý rodinný inventár, ktorý z piety prechádza s matky na dcéru. No, nezávidím ti, kamarát! Taký starý ošúchaný „šifonér“ býva dosť nepríležitým náradím domácnosti mladomanželov.

MILOŠ (podráždene): Je to, vidíš, pravý hriech domu. Je to mrákava, ktorá zatemňuje žiaru prekvitajúceho nášho šťastia a spokojnosti. Je to diabol v raji manželskom. (Chodí nahnevane.)

IVAN (krúti hlavou): Hm-hm, nuž a či ozaj niet pomoci?

MILOŠ (krčí ramenami): Ja aspoň neviem, a takto existovať je do zblaznenia. Ona ti vrčí od rána do večera, execíruje nás podľa svojej ľubovôle. A najviac má so mnou roboty. Raz sa jej pozdáva, že som si vraj vonku dostatočne topánky nepoobtieral, a tu chodí všade za mnou s handrou v ruke, utierajúc na dlážke moje stopy. Druhý raz sa jej zas pozdáva, že mnoho kúrim, od čoho vraj záclony zachodia.

IVAN (sa smeje): Ha-ha-ha, no to je ozaj do popuku!

MILOŠ (pokračuje): Ale ja nemôžem ani vypočítať, koľko protivne mám.

IVAN: Ja by som sa predsa len sprostil takej pliagy.

MILOŠ: Nuž a ako? Poraď.

IVAN: Vydaj ju.

MILOŠ (rozosmeje sa): Ha-ha-ha! No, to je rada!

IVAN: Nuž a či nie dobrá?

MILOŠ: Prosím ťa, kamarát, či sa ozaj nazdávaš, že by sa ešte i v devätnástom storočí mohol najsť taký blázon, ktorý by ju za ženu pojal? To ja netrúfam.

IVAN: Hovorí sa, že na každé vrece nájde sa i záplata, a „de gustibus non est disputandum“.

MILOŠ: No, ja by som si to nevzal na svedomie, že by som ju niekomu odporúčal, ani svojmu najúhlavnejšiemu nepriateľovi. Konečne nechajme to na vôľu Božiu a tešme sa blahou nádejou, že všetko trvá len do času.

IVAN: Pravdu máš!

MILOŠ: Poshovárajme sa radšej o tých našich dobrých, starodávnych časoch. Nech sa ti páči, sadni si! (Podáva mu stoličku.)

IVAN: Ďakujem! (Sadne si.) Veru, veru tak sa to minulo!

MILOŠ: A po malej chvíli minieme sa i my. (Núka Ivana papiroskami.) Nezapáliš si?

IVAN: Ďakujem. (Vezme a zapáli si.)

MILOŠ: Teraz ti predovšetkým musím moju žienku predstaviť, aby si sa presvedčil, že je pravý anjel. (Odchádza vľavo.)

IVAN (zadrží ho): Odpusť, brat môj, teraz ešte nie. Akýže dojem urobím na tú nežnú bytnosť v tomto svojom cestovnom habite? Ak dovolíš, urobím po tieto dni zvláštnu poklonu tvojej panej.

MILOŠ (vráti sa): Prosím, bude nás tešiť. (Zapáli si papirosku)

Výstup 3.

Baruša. Predošlí.

BARUŠA (Komická starena — vystúpi zľava, v jednej ruke držiac prachovku, v druhej uterák. Zastane v úzadí nepozorovaná): Fi! (Odháňa dym prachovkou.) To je tu ani v kasárni! No, tie záclony budú pekné! (Lomí rukami.) A tá dlážka! Ktože to dočistí?

IVAN: Dnes som prišiel výlučne k tebe. Mám s tebou niečo dôležitého.

BARUŠA (sebe): Ktože je? Nevie si to ani nohy utrieť, keď príde do poriadneho domu. Pekná spoločnosť!

MILOŠ: Teší ma, braček, hovor len otvorene, čo si žiadaš.

BARUŠA: No, veru to. Ešte by si mal čo žiadať. Dosť, že nám blata nanosil. Má nohy, ani čo by bol tri dni oral.

IVAN: Vedie ma k tebe národná povinnosť, povinnosť naša, čestná a mravná, ktorú sme podlžni našej drahej Ľudke.

MILOŠ (radostne): „Ľudke“? Ach, čože je s tou chuderkou?

BARUŠA (pilne poslúcha): Čože?! To začína byť zaujímavá vec.

IVAN: Ľudka celkom statne sa chová. Len aby sa mohla udržať, potrebuje podpory, a zvlášte podpory hmotnej. Preto som si umienil terajšie svoje prázdniny venovať jej dobru. Chcem totiž všetkých našich priateľov navštíviť a ich požiadať o podporu pre ňu.

MILOŠ: Pekne, veľmi šľachetne.

IVAN: Zahynúť jej nesmieme dať, lebo sme jej v junáckom svojom zápale sväto-sväte prisľúbili, že chceme k nej večne svätú lásku prechovávať.

BARUŠA (zdesene): Matička Kristova! Tu sa kľujú krásne veci! (Nastŕča ucho.)

IVAN (pokračuje): Áno, sľúbili sme jej, že sa chceme o ňu vždy svedomite starať, o ňu pečovať a ju podľa možnosti podporovať.

BARUŠA: Musí to byť poriadna osoba, o ktorú sa všetci páni starajú!

MILOŠ: Čo sa mňa týka, ja stojím v slove, a preto ochotne vyhoviem tvojej žiadosti, týkajúcej sa dobra rozmilej našej Ľudky.

BARUŠA (zlostne): Falošník, nuž a žena? Tá úbohá netuší, čo sa jej za chrbtom stvára. Ale počkaj (hrozí), však ja jej zavesím okuliare na nos.

IVAN: Samé prvé, pre ňu najpotrebnejšie je: peňažitá podpora, o ktorú u teba, bratku, u samého prvého klopem.

MILOŠ (vytiahne z tobolky banknotu a podá Ivanovi): No, tu máš, na dobrý začiatok.

BARUŠA (k obecenstvu): No, to tak! Človeka by porazilo, keby nemal dobrého a zdravého fundamentu.

IVAN: Vďaka ti, priateľa, srdečná vďaka! (Vezme banknotu a obzerá ju.)

BARUŠA: Nuž či veno úbohej panej pôjde len tak lárom-fárom? No, dobre, že to viem!

IVAN (podá Milošovi ruku): Tvoja veľkodušnosť ma naozaj prekvapila, a myslím, že keď už chceš toľkú summu obetovať, že by nebolo od veci, keby si to direktne sám poslal ta a pripojil k tomu pár riadkov. Ver mi, že pripravíš tým veľkú radosť.

BARUŠA (sebe): Pokušiteľ, ešte na čo ho nenavádza!

MILOŠ: Ak myslíš, že bude tak lepšie, nuž dobre, urobím i to. (Vezme peniaze nazpät.)

BARUŠA (sopne ruky a krúti hlavou):

IVAN (vstane): Tu som teda hotový. Keby sa mi všade tak vodilo! S Bohom! (Podáva ruku Milošovi.)

BARUŠA (pre seba opovržlive): Takýmto ľuďom najlepšie vyhnúť. (Odíde.)

MILOŠ: S Bohom! A kedy budeme mať zas česť?

IVAN: Neviem, ale prídem čím skôr. Oddaj panej moju úctu! S Bohom! (Odíde.)

MILOŠ (volá za ním): S Bohom!

Výstup 4.

Miloš (sám).

MILOŠ: Vždy ten samý — plný zápalu, nadšenia a obetivosti. Peniaze pošlem hneď, lebo ináč by som mohol zabudnúť. (Sadne k stolíku a píše na navštívenku.) Teda už je! (Odloží pero, dá navštívenku i s peniazmi do obálky.) No už niet kedy, svrchovaný čas pre ranné návštevy. Až prídem, dohotovím a zanesiem na poštu. (Sberá sa odísť, list vloží do stolíka.)

Koniec ukážky