Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Pavol Tóth, Andrea Jánošíková, Slavomír Danko, Daniel Winter, Andrea Kvasnicová, Karol Šefranko, Mária Hulvejová, Zuzana Babjaková, Hana Heldiová, Katarína Tínesová

Pôvodná publikácia:

Peter Kompiš Cesta do kriminálu. Knižnica slovenského východu. Košice 1926. 91.

ISBN 978-80-89278-33-6

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Peter Kompiš

Peter Kompiš (* 1886 - † 1945 )

- prozaik, básnik a novinár. V próze sa pokúsil o experimentovanie, zameral sa najmä na tematiku slovenského malomesta. Presadil sa skôr ako autor dobrodružnej spisby v románoch z juhoamerického a českého prostredia, zaoberal sa aj spoločensko-politickou tematikou, politickým, agrarizmom. V dráme spracúval pseudoorientálne a folklórne motívy. Dramatizoval ľudové rozprávky.

Bibliografické poznámky

Peter Kompiš: Cesta do kriminálu. Román

Knižnica slovenského východu

Sväzok VIII.

V Košiciach 1926

V komisii má kníhkupectvo Slovenský bazar, Košice, Hlavná ulica 120

Tlačou Štátnej kníhtlačiarne Košice

Cesta do kriminálu

Spolupútniciam k Nepochopenému, i Tej, čo spolu so mnou tak často zalietala v mysli do poviestkove krásneho rodiska starej mamy, venuje autor.

Sedeli sme asi pätnásti, väčšinou manželské páry, na Sylvestra u Brejškov za spoločným stolom.

Pred polnocou navrhol voľakto:

„Každý nech rozpráva najzaujímavejšiu príhodu zo svojho života!“

— Brávo! Brávo! Tak je! — zvolala celá spoločnosť, súhlasiac s návrhom. Rozumie sa, navrhovateľ musel sám začať.

Rozprával, ako vyviazol na vojne z objatia smrti.

Priateľ M. rozprával, ako zachraňoval príbramských baníkov pri jednom nešťastí. Jedenásť razy spustil sa s troma inými druhmi do šachty. Zachránil 39 ľudí, buď pri povedomí alebo zamdlených. Na dvanásty raz roztrhlo sa im lano na spúšťadle. Uviazli v jednej štóle, kde boli do tretieho dňa, kým ich, dvoch mrtvých a dvoch polomrtvých nevykopali.

Prišiel rad na priateľa Zajíčka:

— Mám rozprávať, ako som sa dostal do kriminálu?

— Výborne! Výborne! Čujme! — ozývalo sa zo všetkých strán. Profesor St., náš dobrý známy, presadol si k vôli Zajíčkovmu vyprávaniu od druhého stolu k nám.

— Bolo to v tie časy, keď som sa oboznámil s mojou Miladou. —

Pekná, mladá žena Zajíčkova sa blažene usmiala.

— Keď už som mal blažené „áno“ vyvolenej svojho srdca, počal som sa starať o byt. Ja som býval v tie časy na Žižkove s inženierom Š. v mládeneckej izbe u bankového sluhu. Počul som, že je kríza o byty. Spytoval som sa svojho domáceho:

— Pane Vomáčka, poraďte mi nejaký byt.

— Hm, to je ťažká vec. To aby ste šli na bytový úrad. To v Prahe teraz byt tak ľahko nenájdete.

Mňa pochybovačnosť môjho domáceho naskrze neodstrašila, ani neznechutila. Starší, slabší, chorľaví ľudia — a môj domáci bol už dvaašesťdesiatročný a často sa ponosoval na reumu — sú skoro všetci pessimisti. A potom Pražania sú pohodlná, rozmaznaná nácia. Ja, dieťa krkonošských hôr, otužilý, zaoceľovaný od mladosti, ja si byt nájdem. A musím ho nájsť, a čo by som ho mal štrnásť dní hľadať.

Neposlúchol som radu domáceho. Na bytový úrad sa obrátim iba, keby už naskrze nešlo ináč.

Tak teda byt hľadať. Hybaj ja do administrácie „Národní Politiky“. Predplatil som si noviny na mesiac. Číslo z toho dňa som si tiež kúpil. Pozerám: „Byty. Pronájom.“ Slušný pán přijme se do pěkně zařízeného pokoje. Vyměním pokoj s plotnou v Karlíně za byt o 2-3 pokojích s příslušenstvím na Vinohradech. Slečna z venkova s aprovisací a vlastními peřinami přijme se na byt a na stravu k profesorské vdově. Nádherně zařízený pokoj pronajme se distinguovanému pánu, nejraději cizinci, na nábřeží. Studenty do bytu přijmu.“ Tak prečítal som so 40 drobných oznamov, ale pre mňa nebolo medzi nimi nič súceho.

No, nič to. Bude niečo zajtra.

Druhého dňa som našiel medzi hromadou iných oznamov: „byt o 2 pokojích s příslušenstvím pronajme se v pražském předměstí. K doptání u R. Marka, Žitná ul. 11.“

Vybehol som ako bez seba, vrútil sa do tramwaye a presadnúc raz, dostal som sa potom pešo do označeného domu. Pán R. Marek bol malý kramár. Predával zeleninu, tvaroh a kyslú kapustu. Ľudí mal plný sklep. Ale nekupoval nič ani jeden. Každý sa vypytoval na oznámený byt.

— Kde je ten byt? — spytujem sa.

— V Kobylysích — odpovedá pán Marek pokojne.

— Človeče, a to vy nazývate pražským predmestím? Veď je to dve hodiny od Prahy.

— To by se mělo udat. Takový švindl! — rozčulovala sa nejaká pani.

— Pražské předměstí to je, vždyť je to u Prahy — uisťoval nás dobrodušný hokynár. — A dvě hodiny to nejsou. Za půldruhé hodiny jsem tam vždycky.

Nechcel som sa dohadovať. Pri takej hádke padne pár ostrejších slov a hneď je z toho urážka na cti a súd. Radšej som odbehol.

Tretieho dňa počal som „Národní Politiku“ už dostávať na byt.

Študoval som ju každé ráno už v posteli. Rozumie sa samo sebou, nezačal som senzačnými telegramami, ale malým oznamovateľom. „Byty, pronájem.“ Keď som zočil niečo, z čoho som si sľuboval byt, vyskočil som z postele jako jeleň a za päť minút som bol umytý i oblečený. Inokedy mi to trvá vyše pol hodiny.

Vybehol som z domu, vsadol na tramway a viezol sa v označenom smere.

Obyčajne prišiel som už prineskoro. Byt bol už zadaný.

Hja, keď sú v Prahe ešte i väčší ranostaji, ako som ja. Vstanú trebárs o šiestej a o siedmej sú na mieste.

Proboval som ráno včaššie vstať. Bol som celý ospalý, raňajky mi domáci ešte neposlali do postele — robievali to okolo pol ôsmej — nože, raňajkoval som v kaviarni. O pol siedmej študoval som už „Národní Politiku“.

Ten deň nebolo oznámené nič pre mňa súceho.

— Nerobí nič — pomyslel som si. — Len trplivosť.

Druhého dňa som čítal:

„Předá se zařízený byt o pokoji a kuchyni u Karlova mostu. Nabídky pod značkou: „I. poschodí č. 1943“ na adm. t. l.“

Napísal som hneď nabídku a zaniesol ju osobne do administrácie „Národnej Politiky“.

Čakal som odpoveď.

Druhého dňa neprišlo nič.

Šiel som do administrácie „Národnej Politiky“.

— Prosím vás, odniesla si už stránka, ktorá inzerovala byt pod „I. poschodí č. 1943.“ nábidky?

Úradníčka podívala sa do oddielu vo veľkej skrini.

— Ne, č. 1943 ještě není odnešeno.

Čakal som osem dní. Tých osem dní som dúfal. Tých osem dní dal som almužnu skoro každému žobrákovi, ktorého som stretol na ulici. Robil som to z pôverčivosti, že budem mať zdar, že žobrákovo „Pán Boh zaplať!“ zaplatí mi Pán Boh bytom.

Neprišla žiadna odpoveď na moju nabídku.

Študoval som „Národní Politiku“ ďalej a písal nabídky ďalej. Písal som, že sa chcem oženiť, nemôžem nájsť bytu. Aby mi na každý pád prenajali oznamovaný byt, že urobia mi tým pravé dobrodenie. Na inú nabídku som napísal, že som mladomanžel, že pre smilovanie božie prosím, aby mi oznamovaný byt prenajali. V tretej nabídke som písal, že som ideálny obyvateľ: bezdetní manželia, tichí, solidní: že nemáme klavír, ani nespievame, návštevy neprijímame. Chodíme spať o 9. hod. večer, o 7. ráno vstávame. Sme veľkí milovníci čistoty i poriadku. Vo štvrtej nabídke som uisťoval, že kto ma vezme na byt, vykoná tým pravé dobrodenie mestu Prahe a celej československej republike, lebo mi tým umožní, aby som sa oženil a založil rodinu. A zakladanie rodín vyžaduje predsa záujem republiky.

Po prvom mesiaci obnovil som predplatné na svoj denník ešte na mesiac, po druhom mesiaci na tretí. Napísal som so 70 nabídiek. Nedostal som odpovede ani na jednu jedinú. Ponosoval som sa kamarátom v úrade, rozpovediac im, čo a jako hľadám.

— Pane kolega, to musíte hľadať inak — radil mi pokladník Ticháček. — Na každý oznam píše i sto ľudí. Na oznamy písať nabídky, to nemá smyslu. To musíte vy dať oznam do novín, že hľadáte byt.

Poslúchol som. Zašiel som do administrácie „Národnej Politiky“ jako najrozšírenejšieho pražského časopisu a zadal oznam:

„Mladomanželia hľadajú v Prahe alebo v predmestí aspoň 2-izbový byt s príslušenstvom. Nabídky pod zn. „Mladomanželia“ do adm. t. č.“

Za oznam zaplatil som 24 korún.

Prišiel som si druhý deň pre nabídky do administrácie.

— Ešte nemáte nič — odpovedala mi slečna mrzute. — Včerajší oznam a už nabídka? Príďte si zajtra. Dnes sme ešte ani poštu neotvorili.

Na druhý deň tiež nebolo ničoho. Ani na tretí, ani na štvrtý.

— Dokedy môže prijsť nabídka? — spytoval som sa šiesteho dňa.

— My vydávame nabídky do jedenásteho dňa.

Umienil som si, že sa do administrácie do jedenásteho dňa ani nepodívam. Potom v posledný deň môžem si ich vyzdvihnúť trebárs všetkých desať.

Premáhal som sa, keď ma cesta zaviedla blízko „Národní Politiky“. Ale do administrácie som predsa nevkročil.

— Azda skôr niečo príde, keď ta prestanem chodiť — chcel som si nahovoriť.

Na jedenásty deň šiel som s trasúcim srdcom do administrácie zase. Na rohu dal som dva šestáky žobrákovi pre šťastie, pred samou administráciou stretol som kominára. Tiež šťastie. Do administrácie som už ani nebežal, ale letel.

— Prosím Vás, prišlo niečo na značku „Mladomanželia“?

— Mladomanželia nič.

Požaloval som sa kolegovi Ticháčkovi.

— Koľko razy bol oznam uverejnený?

— Že koľko razy? Raz.

— To je smiešne. Uverejniť oznam raz, to je nerozumné vyhadzovanie peňazí. Kto chce oznamom niečo docieliť, musí ho uverejniť aspoň tri razy — radil mi znalecky.

Poslúchol som. Bolo to práve pred Veľkou nocou. Tým lepšie. Aspoň bude mať oznam tým lepší výsledok. Ako známo, sú sviatočné čísla pre inzerciu najlepšie. Sú bohatšie. Každý si ich cez sviatky pozorne prečíta i odloží.

Zadal som inzerát do troch čísel. Zaplatil som zaň 72 korún.

Lietanie do „Národnej Politiky“ započalo sa po sviatkoch znovu.

— Číslo 2895 „Dobrodenie“, mám niečo?

— Nič.

Počal som chodiť každý druhý deň. Potom každý tretí.

Na jedenásty deň vyťahovala úradníčka pre mňa dopis v modrej obálke.

— Konečne! Konečne! — jásal som v duši. — Tak teda predsa bude byt!

Srdce mi búchalo, keď som obálku otváral. Počal som čítať dychtive:

„E. Reisinger, povoznictví, doprava nábytku, Praha II., Havlíčkovo náměstí, doporučuje se Vám k stěhování. Zvláštní stěhovací vozy. Kulantní obsluha. Mírné sazby. Račte si vyžádat nabídku.“

Zmačkal som reklamnú ceduľu, celý sklamaný a zahodil ju do kúta.

S kolegom Ticháčkom, ktorý mi poradil dať oznam do „Národní Politiky“, sa od tých čias ani neshováram.

Čo robiť? Čas uteká. Už by sme sa mali zasnúbiť, a ja ešte vždy nemám bytu.

Konečne poslúchol som svojho domáceho a zašiel na bytový úrad.

Bol na starom námestí, nad pohrebným ústavom, v treťom či štvrtom poschodí. Schody boly tmavé, úzke, kráčalo sa po nich ako na vežu. Konečne zastavil som sa pred dvermi, na ktorých stkvel sa nápis na bielom papieri:

„Společný bytový úřad hlav. města Prahy a obcí přilehlých.“

Vošiel som dvermi na chodbu. Dojem, ktorý urobily na mňa kancelárie a chodby bytového úradu, bol nesmazateľný. Na chodbách hemžili sa ľudia, mladí mužskí, vyschlé staré panny, matky s deckami, pekné i menej pekné manželské páry, elegáni, ošumelí penzisti, širokí brucháči červených lící, špeditérsky robotník s modrou zásterou, natierač, z ktorého razil na desať krokov zápach bariev, umazaný uhliar, vážní, škrobení profesori s cvikrami na učených nosoch, i zvedaví redaktori, premávajúci sa hore-dolu, na všetko zvedaví, všade načúvajúci, dychtiaci uloviť pre svoje noviny nejakú senzáciu.

Stará, dlhá, suchá úradníčka, patrne stará panna, stála za stolíkom blízko vonkajších dverí a zapisovala do veľkej knihy mená príchodiacich i stručný predmet ich žiadosti. Vyzerala stará, ako by zo stredoveku. Bola žltá, či popolavá, pokojná, zapisovala všetko s takou rutinou, ako by bola v bytovom úrade, ktorý bol založený asi pred rokom, aspoň od polstoročia.

Pristúpil som k nej.

— Račte se jmenovat?

— Alois Zajíček.

— Ženat?

— Svoboden, ale chci se právě ženit.

— Bytem?

— Žižkov, Školská ul. č. 4.

— Přejete si?

— Byt.

— Děkuji. Jste hotov.

Začiatky boly teda mnohosľubné. Podišiel som ku skupine čakajúcich. Staršia žena v šatke rozprávala: „Bývame v jednej izbe, ja s mojím starým a dcéra s mužom. Majú šestoro detí. Sme desiati. Varíme si na plotne v peci; kuchyne nemáme. Ani sa človek nevyspí, toľko sa ten drobizg nakričí. Ani uvariť si človek poriadne nemôže, i kädí sa z pece, i steny vlhnú. Ja mám už na skapanie.“

— Máte už podanú žiadosť?

— Mám už vyše polroka. A nič nemôžem dostať.

— Ste chudobná, nemôžete platiť.

Nedostanete nič — prorokoval jej suchý, dlhočizný mužský a uškľabil sa vyceriac svoje iste od fajčenia hnedé zuby.

— Buďte radi, že máte aspoň tú jednu izbu. Ba dajte si pozor, aby vám i tú nevzali — strašila starkú žltá, kolozubá stará panna s veľkým staromódnym klobúkom s perami.

Najviac ľudí tlačilo sa pred kanceláriou šéfa úradu. Utvorily sa z nich dva rady. Akási ženská vyšla z kancelárie. Líca jej blčaly rozčúlením:

— To je predsa škandál! Dám to do novín! Veď je to hrozné! — odľahčovala si.

Ale ľudia, stojaci vo dvoch radoch, nevšímali si jej žalôb, ale dávali pozor, aby ich nikto nepredbehol.

— Neráčte sa tisnúť predo mňa! Som tu dlhšie jako vy!

— Teraz nasledujem ja — fufnal malý človiečik a veľkým cylindrom na hlave.

Jedon nový príchodzí proboval sa tlačiť pomedzi dva rady ku dverom.

— Oho! ozvalo sa naraz z dvadsiatich hrdiel. — Idete nazad! Teraz príde a chcel by byť prvý!

— Pusťte ma na moje miesto! Bol som tu o desiatej ráno.

— Známo také chytristiky! Prečo ste odišli?! Musíte si počkať. Miesta sa nerezervujú! — ozývalo sa zo všetkých strán.

Jedno mladé dievča ozvalo sa z radu:

— Prosím vás, páni, pusťte ma prvú! Zameškám si klavírnu hodinu.

— Ja si zameškám úrad.

— Ja tratím mzdu.

— Choď si ty na svoju klavírnu hodinu, aspoň nám nebudeš zavadzať — sypaly sa poznámky zo všetkých strán.

Vyšiel z prednostovej kancelárie asi tridsaťročný robotník.

— Zbojníci! Úžerníci! Keťasi! Nič mi nedali, oplani! Vyhádzať ich z kancelárií, hneď by sa pomohlo pár ľudom k bytu — odľahčoval si.

— Čo sa vám stalo? — obklopilo robotníka rozčúlene rozhadzujúceho rukama so pár ženských.

V radoch čakajúcich omdlela nejaká stará pani. Shýbali sa nad ňu, ale nechali ju len ležať na chladnej chodbe, kým neprišiel sluha. Nikto nechcel opustiť v rade miesto, ktoré si horko-ťažko vybojoval.

Vyšla z kancelárie pani s dvoma deťmi. Usedave plakala.

Nové a nové stránky, po jednej vchádzaly a nové vychádzaly. Mladý mužský, s kňazským kolarom odbavil sa v okamžení.

— Čo tak skoro? — spytovali sa ho ľudia čakajúci predo dvermi. — Dali vám byt?

— Nie. Veď ja som byt ani nežiadal. Ja už byt mám. Uzavrel som s domácim pánom nájomnú smluvu. Predložil som ju bytovému úradu, aby mi ju schválili.

— Schválili vám ju?

— Schválili.

Ja som žasol, že ani ten, kto si našiel byt sám, nie je zbavený behačky na bytový úrad.

Kým došiel na mňa rad, bol som už blízky mdlobe. Skoro som sa točil od slabosti. Bolo po jednej hodine na poludnie, keď otvorily sa dvere a objavil sa v nich mrzutý starý pán s okuliarmi na nose. Spýtal sa:

— Čo si prajete?

— Mohol by som hovoriť so šéfom bytového úradu?

— Ja som. Čo si prajete?

Pripravoval som sa už asi dve hodiny na slávnostný okamžik, keď predstúpim pred šéfa bytového úradu, a v duchu sostavoval som si už vopred slová, ktorými obmäkčím tú vplyvnú osobnosť, ktorá má rozhodnúť nad mojím osudom. Umieňoval som si, že budem výrečný, citný, že musím odmäkčiť skalu, nie človeka. Ale únavou vyšumelo mi z hlavy všetko. Stál som pred mrzutým, starým, šedivým úradníkom ako malé decko, ktoré zazvonilo na elektrickom zvonci na dome a, keď vybehol z domu domovník, nevie, čo by mu odpovedalo.

— Mám jednu prosbu — vyrazil som konečne zo seba, v strachu, že mi starý pán zavre dvere pred nosom.

— Ak idete o byt, to sa márne ustávate. My nijakých bytov nemáme.

— Odpusťte. Ja som si myslel, že je tu bytový úrad.

— Áno, my sme bytový úrad. Ale nateraz nijakých bytov nemáme. Ale hľadajte byt, ktorý by sa dal zabrať. Na pr. keď máločlenová rodina obýva priveľa miestností, alebo má magazínové miestnosti, ktoré sú už dlhší čas prázdne. Potom si napíšte žiadosť a udajte nám také byty. Porúčam sa!

Zachlopil mi dvere pred nosom.

Študoval som paragrafy vládneho nariadenia, týkajúceho sa zaberania bytov. Informoval som sa na všetky strany. Kupoval som si aj pätoro novín denne a študoval pilne všetko, čo tam o bytoch stálo. Potom vydal som sa na zkusy mestom, hľadať byt, ktorý sa dá zabrať. Vypytoval som sa na také byty u domovníkov, u svojho šustra, krajčíra, u práčky, po obchodoch, u mäsiarov, v kaviarňach.

Vrazil som do pekného poschoďového domu a počal študovať soznam obyvateľov. Keď v niektorom poschodí bolo málo navštíveniek, vypytoval som sa domovnice:

— Čo pán Fleischmann? Nemohol by ma vziať na byt?

— Ale, čo by! Veď ten má dve izby plné súkna! A potom veď tých je šestoro!

A počal som podobným spôsobom vyšetrovať domy rad-radom.

Raz ma šusterský učeň zaviedol za 5 korún na koniec Karlína. Že vie vraj o jednej panej, ktorá mi môže dať byt.

Koniec ukážky