Oles Uljanenko, ukrajinský spisovatel, narozen 1962 na Polstavsku, zemřel o osmačtyřicet let později v Kyjevě. Patnáctiletý odešel z domova, pobýval na Sibiři i na jihu Ukrajiny, pracoval v dolech, v přístavu, byl šamanem, sloužil jako výsadkář sovětské armády v Německu a Afghánistánu. První díla uveřejnil v devadesátých letech, v roce 1997 obdržel prestižní Ševčenkovu cenu za román Stalinka. Svou otevřeností a drsností působily jeho knihy jako třaskavina — za román Znak Sabaotha byl vyloučen z pravoslavné církve, knihu Žena jeho snů označila komise pro ochranu společenské morálky za pornografii a musela být stažena z prodeje. Během svého bouřlivého života obohatil Uljanenko ukrajinskou a světovou literaturu o více než dvacet prozaických titulů.

Mykolaiv, jihoukrajinské přístavní město na sklonku sedmdesátých let minulého století. Sedmnáctiletý mladík přežívá v drsném prostředí mezi lidmi z okraje společnosti. V románu Tady na jihu Oles Uljanenko, jeden z nevýznamnějších představitelů ukrajinské prózy uplynulého dvacetiletí, s nemilosrdnou otevřeností líčí divoký a sebezničující životní styl narkomanů, překupníků, deviantů, zlodějíčků, bezdomovců a dalších beznadějných existencí. Z milostných prožitků a vnitřních tužeb hlavního hrdiny utkal autor dějovou linku svého uhrančivého románu, posledního, který vyšel ještě za jeho života. O rok později za dosud nevyjasněných okolností Uljanenko zemřel. Cit a láska zároveň tvoří kontrast vůči bezohlednému prostředí, do kterého je příběh zasazen. Dívka, o niž mladý muž usiluje, pochází na první pohled ze spořádaného rodinného zázemí. Později vychází najevo, že zvrhlost a mafiánské praktiky ovlivňují životy lidí ve městě bez výjimky. Uljanenko podává drsný i lyrický portrét doby a místa, které se sobě vlastní ironií nazývá „lidmi inspirovaným peklem“.

Větrné mlýny

Oles Uljanenko

Tady na Jihu

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury České republiky.

Z ukrajinského originálu Там, де Південь,

vydaného nakladatelstvím Треант v roce 2009,

přeložila Jiřina Dvořáková

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

v roce 2015 jako svou 363. tištěnou

a v roce 2016 jako svou 17. elektronickou publikaci

(www.vetrnemlyny.cz)

Redakce Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-171-5 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-188-3 (eBook)

Překlad Jiřina Dvořáková

Zalině a Nadě s láskou

———

Venku mrzlo, až praštělo. My jsme zrovna mastili karty. Vtom se přiřítil Žehlička. Mlaskal tlustejma pyskama aprej, že Irenu Uvarovou polili kyselinou, odhlavy až kpatě. Takovou odpornou směsí, kterou vyráběj cikáni naJaltách, prevíti, neduživí oddrog, co se srocujou kolem Třetí Slobidský ulice. Jejich patok jsem znal: nedá se pořádně smejt, zato se jím klidně daj vyzbrojit Bokassovy vojska nebo angolská armáda, závisí, vole, co koho napadne. To je ještě dál naJih. Právě tam se to stalo: mezi Jihem aAljaudama. Irenu polila Ola Kovaljová. Ola byla zapletená sBíbou. ABíba měl vtý době pod kontrolou hned tři Slobidský, jeho hoši se vyskytovali inaSovětský anaJaltách — což bylo takový nepřístojný místo kousek odTřetí Slobidský osídlený cikánama aŘekama. My jsme tam taky někdy chodili: buď střelit pytel sgandžou, nebo si zašpásovat snějakou čůzou. Ikdyž bylo dost velký riziko, že při tom chytíme syfla, kapavku. Válka je holt válka. Ale jinak dělali, co se jim řeklo.

Bíba je vysokej, má černý vlasy, široký ramena, modrý oči. Natakový vždycky letí spousta ženskejch. Je mu pětadvacet, ato mluví zavše. Seděli jsme teda vtý budce namostě, pět proti pěti, zavalený transparentama, rudejma vlajkama apytlema strávou. Zjednoho okna, skoro přes celou stěnu, byl výhled naprospekt alesknoucí se tramvajový koleje, který prořezávaj okolní sídliště. Žehličkovi jsme nevěnovali pozornost, hráli jsme dál. Most se jako ztrouchnivělá tlapa klenul přes dvě ulice. Je pěkný, když se zněj nad ránem díváte našpičatý střechy sčervenejma taškama, nadomy schoulený vkeřích divoký vinný révy. Je to tak pěkný jako objímat holku. Nebo co komu vyhovuje, samozřejmě, záleží napředstavivosti. Představivost ale tady, namostě, většinou chyběla. Zůstávala jen holá realita. Loknul jsem si krabicovýho vína aotočil jsem se: Žehlička měl širokej, vyholenej zátylek, naksichtě červený uhráky. Víc onanuj, vole, říkali mu. Ale jinak si naněj, naŽehličku, nikdo vcelku nic nedovolil. Žehlička teď mluvil aprskal kolem sebe avprasklým zrcadle bylo vidět, jak se mu chvějou jeho sloní uši. Město se odsud zmostu přelejvalo jako lesklá kůže obrovský krajty, vylejzalo zinkoustový noci vestepi, líně zapadalo doústí řeky apohlcovalo koleje ikolemjdoucí opozdilce. Někdo křičel, někdo mlčel. Byla noc avšem bylo všechno uprdele.

Zvednul jsem hlavu ařekl: „Končím. Kráva jedna!“

Všichni — Péca, Maran, Dub — přestali hrát apodívali se nejdřív namě, potom naŽehličku.

„Asi ho budeme muset srovnat,“ řekl Péca. „Nechceš si jít zase hrát se svejma smrkáčema, ty děťátko?“

„Ježišmarja! Dyť je to hrůza, co se stalo sIrenou. Děs!“ Avyklepal jsem zkrabičky cigáro. Jako vlkodlak znějakýho přiblblýho filmu jsem se zadíval naměsíc, oko pokrytý bělmem, co se líně plazil nad městem, nad řekou, nad ústím icelým tím příšerným hemžením. Sakra… Žehlička se zašil vrohu. Dal by si cigáro anetrpělivě mě pozoruje žlutejma kočičíma očima.

„Hovno si zakouříš…“

Irena byla dcera jednoho plukovníka. Potkal jsem ji… Zrovna svítilo slunce, paprsky pronikaly dokanálů ažump vevšech dvorech, který se skrejvaj zaprostěradlama městskejch ulic. Ikdyž — možná že slunce svítilo jen vmojí hlavě. Irena seděla nalavičce. Držela knížku ajedla zmrzlinu. Hubená, vysoká, zlatý vlasy zářící jak měsíc, sahající nazadek, zaoblenej apevnej. Záda nad ním pěkně prohnutý. Vtomhle ohledu všechno OK. Nevím, co mě to popadlo. Prošel jsem kolem ní jednou, dvakrát, přitom jsem vrzal svojí koženou bundou. Nani to asi vůbec žádnej dojem neudělalo. Tenkrát jsem nosil kalhoty vbarvě dětskýho průjmu svlastnoručně vyrobenejma nášivkama. To je už opravdu dávno — vždyť všechno, co mně přemalovalo paměť, připomíná stránky knihy mnohokrát přečtený aobroušený časem… Potřetí zvedla hlavu. Měla velký oči akrásný plný rty. Drahou rtěnku. Naklonil jsem se azadíval se naknížku.

„Lucius Apuleius, hmmm,“ zhodnotil jsem.

Už jsem říkal: měl jsem nasobě tu somráckou koženou bundu, žlutý džíny, kozačky navysokým podpatku, vjedný holínce zastrčenej nůž. Jiná reakce se nedala očekávat. Slunce zrovna žhnulo nad Sadovou ulicí, přesto bylo trochu chladno, odmoře foukal studenej vítr.

„Pane jo. Ajá myslela, že santusáci nic nečtou,“ nezalekla se. Ona se bavila, ajá trpěl. Vtý době jsem netušil, že zaní pálil Bíba. Aona pálila zaním nebo odněj, čert ví, jak to bylo. Bíba byl neskutečnej vejtaha ajako všichni vejtahové nato nakonec musel doplatit. Jenže já jsem tenkrát stál, zíral anevěděl, jak sbalit tuhle milostslečinku. Aže to milostslečinka byla, otom jsem neměl žádnejch pochyb. Ajestli jsem si vůbec moh dovolit sbalit ji. Člověku to dojde až pozdějc: vyvalený oči, přiblblej pohled atak dále. Jo jo. Aonanie ponocích až doúmoru.

„Tak teď vidíš, že to není pravda,“ arovnou jsem se zeptal: „Nešla bys dokina?“

„Snad ne doNámořnickýho domu?“

„Jak jsi to uhodla?“

„Zval mě tam už Bíba.“ Knížkou si podepřela bradu azadívala se namě. Měla rozšířený zorničky všedejch očích, modrý pruhy žilek pod jemnou kůží. „Jenže von neví, kdo to je Apuleius, no.“ Sklonila hlavu, protáhla šíji jako zmije abuď kejvnula, nebo se zasmála.

„Tak jo. Jsme domluvený.“

„Jak si seš hned jistej!“ vyprskla smíchy.

Ajá jsem dodal: „Ale neříkej to klukům. Bíbovi atak… koho ještě znáš…“

„Okině, nebo oknížkách?“ Jakoby se vzpamatovala, zasmála se, dlouhejma prstama si zakryla pusu apoznamenala: „No jo… Prej že se nikoho nebojíš, aha.“ Znova protáhla šíji, rty sešpulila dosvůdný píšťalky. Dostal jsem chuť ji vošoustat. Nic víc anic míň. Jednu jí vlepit apak vojebat každou její dírku. Jak se to tady naJihu dělalo, — úplně jednoduše. Bylo mně jasný, že potomhle nenastane nic. Obyčejná coura. Děravá koza, jenom gramotná. To je holt místní pravidlo avy ho musíte dodržovat, ikdyž jste zrovna úplně bez sebe ztýhle roštěnky nadlouhejch štíhlejch nohách vesvětlomodrý sukni se skládanejma okrajema, sneuvěřitelnejma, větrem rozcuchanejma vlasama. Zamrzelo mě to. Nic takovýho jsem samozřejmě nechtěl, přitom jsem se snažil ze všech sil. Avůbec nebylo jistý, jestli mně dneska večer dá. Vmý makovici ani kalhotách už nebubnovalo nic jinýho.

Ale zeptal jsem se: „Anechceš se projít?“

„Tak jo.“

Nadruhým konci ulice se třepetal dým rudýho prachu, pokterým se míhaly pruhy šedivejch stínů.

„Bude pršet,“ řekl jsem.

„Nic lepšího tě nenapadlo?“

Avykročili jsme jako nějaký dva školáci. Musel jsem se držet, abych jí nestrčil ruku pod sukni. Ona to moc dobře věděla. Což jsem pochopil až mnohem pozdějc, když už nic ztoho dávno nebylo. Chlapům vždycky tyhle věci docházej srychlostí, sjakou voda stejká dozáchodový mísy.

Pak Irena řekla: „Naten film bych stebou šla. Anejen to. Ale… Udělal bys pro mě něco?“

„No, podle toho co… Pro tebe jo. Tak mluv.“

„Ale, nic zvláštního. Řeknu ti to zejtra vkině. Zatím pa!“ aztratila se vdýmu rudýho prachu. Vítr naPrvní Slobidský dul jak pominutej. Chtěl jsem ji vidět, jak jde, jak mizí vtunelu. Připadlo mně, že mám vžaludku roztříštěnou celou sklárnu avšourku deset tisíc spermií, co vypadaj jako Žehlička. Zapálil jsem si adlouho stál spokrčenejma nohama, oči vytřeštěný nadruhej konec ulice. Aulice jsou tady široký, skoro jako bulváry. Abulváry jsou podobný stokám. Ztoho by se jeden zbláznil. Taková baba…

Ašel jsem zaŠmeličem. Vydal jsem se právě zaním. Vlastně to nebyl Šmelič, říkali mu Vasja Značenej — chlápek kolem čtyřicítky. Tak zaním jsem teď šel. Zahulit si, popít pivko anechat si nanos věšet jeho stařecký rozumy. Prodral jsem se První Slobidkou, pak Druhou. NaTřetí, navysušený kládě pod kdouloní seděl Šmelič ajeho parta. Šmelič byl tlustej. Všichni tlusťoši jsou vpohodě, dokud jim nenastoupíte nakoule. Seděli tam, stvářema obroušenejma smirkem času, sroztaženejma tlustejma nohama, sbřichama vystrčenejma doteplýho dne, obtáhnutejma námořnickejma tričkama avybílenejma vojenskejma košilema, adožívali svoje sny adny pod tímhle sluncem. Dívali se nasvět zpoza vaků, který jim visely pod očima. Dívali se slhostejností, sjakou je vlastně třeba se natenhle svět dívat. Ty vole… Předtím, pocestě, uzaflusaný pivní budky jsem potkal Pécu, kterej brouzdal vmarmeládovým poledni, kouzlil baletní kroky, Václav Nižinský hadr, amával rukama jako nějakej Strauss. Vítr utich, těžce dopad naramena, Péca zvedl hlavu, začal plácat něco optácích, nakterý si sedne apoletí nanich doprdele atu prdel pak celou vopíchá. Člověk nemusí bejt chemik ani policajt, aby se dovtípil, co si tenhle kokot dal ksnídani. Zkrotil jsem ho, ale objevit se uŠmeliče vespolečnosti takovýho nekňuby znamenalo nejen porušit etiketu ahierarchii, to znamenalo jednoduše pošramotit si pověst. Takže jsme tam teď stáli ačučeli nanaše náčelníky. Oni se dívali dověčnosti azhulený oči se jim leskly, jako by patřily vzteklejm zajícům. Zafoukal vítr. Péca to zase nějak nezvlád azačal zpívat. Jednu nacionalistickou banderovskou písničku. Sám ztěch krajů pochází nebo jeho starý jsou odtamtud. Vítr nadouval roztrhanej plakát sletopočtem 1978. Teď byl rok 1979 aPéca začal hlásit, že zjedná pořádek, jen co se dostane oněco vejš. Kam vejš, to nikdo nevěděl, ani kterej čert zrovna přikládal vtý jeho makovici. Náčelníci seděli asvážným buddhistickým výrazem nanás hleděli jako naúplný paka. Pomalu jsem obrátil hlavu. Péca zrovna sral svyplazeným jazykem pod budkou strejdy Tomíka, co látal boty aobchodoval strávou asholkama. Chcanky ihovna odporně smrděly jako vlastně celej Pécův život, kterej teď nestál ani zalístek natramvaj. Ten si ostatně Péca nikdy nekupoval, jezdil výhradně taxíkem. Péca si totiž hrál nasnoba.

Náčelníci si mezi sebou předávali dýmku. Nakonec Šmelič zakašlal ařekl: „Vpoho… Ať se ten klouček vykaká aty pojď sem. Budeme mít kšeftík…“

Šel jsem knim, zahulil si ahned jsem začal myslet naIrenu. Šmelič ajeho kámoš Kapitán se nasebe podívali. Poprvé.

„Co je, prcku? Co, Kormidelníku?“ Kapitán je mně poramena, dáš mu přes hubu kouskem salámu, jenomže vloni se sem nasrali sezonní zloději, Gagauzové, čtyřka— říkám si — ty teda měli smůlu, tyhle Gagauzové, vole, co je to zanárod, atenhle kouř, budu se sem vracet, lidi vůbec nemaj ponětí oživotě ani olásce atak dále, anakonec, když mě vyvedlo ztransu Pécovo prdění, Šmelič řekl: „To bude ženská. Jestli se chceš stát kapitánem, vykašli se naženský.“ Apředal mně fajfku. „Ženská je jako gandža. Dneska je azejtra se už zase musí shánět. To chce mít zásoby. Táhneš, prcku? To není vodka, co koupíš vnějakým krámě. Vodku seženeš nakaždým rohu — péro ti taky vykouří kdejaká nána zDruhý Slobidky. Ale zkus si najít trávu vzimě, vevichřici. Energie pohybu se vytratí. Jo. Ženskou vezmi hned, nebo se nani vykašli, jestli seš chlap.“

„Díky,“ řekl jsem apomyslel si, co to tady ten přechytralej Šmelič plácá aproč zrovna oženskejch.

„Teď. Víš, co potřebujeme, prcku. Potřebujeme, aby tvůj kámoš nesral pod Tomíkovým domem… Adál: potřebujem pomoc. Přijeli Moldavani. Pervomajská ulice je plná konopí. Kradou, kde se dá…“ začal důležitě abuddhisticky lhostejně Šmelič.

„Takže akce,“ vytušil jsem apředal dýmku.

„Jo, akce, prcku, bude. Potřebujem je nachytat. Ty přece nejseš blbej. Já seděl třikrát, Kapitán dvakrát. Teď je řada navás. Je načase, aby se zvás stali chlapi. Ne furt jen cucat mlíčko,“ řekl Šmelič.

„Fajn. Řekni kdy,“ dopadla namě nečekaně důležitost celýho světa. Vstal jsem arozloučil se, popad Pécu, kterej si zachůze oblíkal kalhoty, asmyšlenkama naIrenu jsem se vydal ktramvajovejm kolejím. Nataxíka.

„Ať jdou ty písklata někam…“ slyšel jsem zazádama Kapitánův hlas. „Prohejřej to všechno natágo! AnaLenku jsi už zapomněl, co? Přiznej se! Jakpak se má Lenka?!“

„Drž hubu, vole,“ okřikl ho Šmelič. „Nech je bejt.“

———

Péca pochází ze západu: je hubenej, sorlím nosem, tmavej jako cikán, mrštnej avychcanej. Potkali jsme se vzoologický. Černej lesklej panter. Široká ulice. Aljaudy, židovskej hřbitov aJih. Čtvrť se vezkratce nazývá JUTZ. Zoologická je místo, kam choděj všichni burani, ideální oběti, kterejm prošacujete kapsy nebo jim dáte přes držku, aby je to sem už netáhlo. Péca zrovna seděl vyvalenej učerný kočičky abalil jointa zbezfiltrovejch cigaret. Vůbec si mě nevšímal. Nevšímal si nikoho. Blil abalil to brko. Když ho ten pitomec konečně ubalil, natáhnul nohy azapálil si. Seděl, přešlapoval znohy nanohu, jako by to byl nějakej fízl, ane socka zPrvní Slobidský. Šel jsem kněmu ašvihnul ho pojeho moldavskejch teniskách.

„Co děláš, vole?“ řekl apodal mně jointa.

Potáhnul jsem avrátil mu ho zpátky.

„Hnus,“ řekl jsem.

„Hnus,“ zopakoval Péca.

Potom jeho hnědý oči zpozorovaly něco naobloze, atak jsme tam seděli nejmíň pět minut.

„Pojď, mrkneme se,“ vypadlo zněj nakonec.

Péca ukazuje: „Čum, vole!“

„Von šám chtěl.“

„Já šem vdůchodu…“

Křičím: „Nech ho bejt! Nejsme přece buzny!“

„Mhm…“

„Jo. Jdem napivo. Pokecáme.“

„OK.“

———