Větrné mlýny

Pavel Trtílek

Poslední kniha

— malíři Vladimíru Kopeckému,

brněnských pohostinství řádně znalému,

na důkaz uctivosti věnuje autor —

Kniha vychází s finanční podporou

statutárního města Brna.

© Pavel Trtílek, 2013

Illustrations © Ivana Macháčková, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-062-6

Jediný rozdíl mezi mnou a bláznem

je v tom, že já nejsem blázen.

Salvador Dalí

I přestal Bůh odpočívat od všeho svého díla,

které stvořil, aby bylo učiněno.

A viděl Bůh vše, co učinil, a aj, bylo to velmi špatné.

Mraky se trhaly po dešti, propouštěly snopy slunečního svitu a převalovaly se jako ranní mlha nad vrcholky stromů. Po travách lesní světliny se spouštěly jiskřící kapičky, které na ně ráno navlíkl déšť. Bylo ticho jako před stvořením světa. Světlina byla tou tichostí zakletá a vůně lučních květin se na ní mísily se zemitou vůní zvlhlé hlíny a dávaly světlině čaromocnou sílu.

Když mraky zmizely, slunce stanulo na vrcholku nebeské klenby.

Z temných hlubin lesa vtančily na světlinu divoženky. Proplétaly se travami a květy, aniž by je ohnuly nebo pošlapaly, aniž by za sebou zanechaly ve vlhké hlíně stopy, aniž by zničily cokoli živého.

Z podrostu na kraji světliny sledovala jejich tanec laň, která se tam skryla před deštěm a doteď tam zůstala.

Světlina byla posvátným srdcem lesa, ležícího jen kousek za městem. Divoženky se proplétaly jejím tichem, zpívaly starobylé, lidmi dávno zapomenuté písně, shazovaly přitom z trav a květů kapičky deště a navlíkaly si je do dlouhých korálů, kterými si zdobily své průzračné hrudi.

Temné oči laně skryté v podrostu je upřeně pozorovaly.

Při tanci se divoženky držely za ruce v kruhu, přibližovaly se k sobě a zase vzdalovaly. Stejně jako každý rok v tento den, kdy slunce protíná úplný vrcholek oblohy, tančily tanec obnovy světa. Kdysi tančívali tento tanec i lidé. Ale ti dávno zapomněli a jejich mysl se zakalila. Pouta hmotných přeludů zesílila a lidstvo se naklonilo nad propastnou temnotu. Rovnováha všehomíra byla vychýlena.

Nebem prolétlo káně, aby vytvořilo nad světlinou s dráhou slunce nebeský kříž. Kdysi to býval orel, kdo v tento den protínal dráhu slunce, ale ten už v těchto končinách nežije.

Když se slunce pohnulo z vrcholku nebeské klenby, divoženky vtančily zpátky do ticha lesa.

Káně zakroužilo nad světlinou a čtyřikrát přitom zapískalo — do každé světové strany jednou. Vyplašilo tím laň v podrostu a ta zmizela v tišině lesa.

Byl letní slunovrat.

Monty s Peričkou se posadili v kavárně ke stolku vedle sochy baletky s rozbitými kotníky. Perička si objednala skleničku vaječného koňáčku, ke kterému dlouho voněla, než v něm smočila kraje rtů, a Monty si objednal kávu a rum, který do té kávy pomalu nalíval, aby ani kapka nestekla po vnější straně šálku.

Perička byla malá, někdy krásná a někdy ošklivá, měla tmavé dlouhé vlasy a přes čelo až k brejličkám rovně střiženou ofinu. Nikdy se nepudrovala ani nelíčila, protože tvrdila, že by se potom nepoznala, a kdyby se sama nepoznala, jak by ji mohli poznat ostatní… Stávalo se, že do ní lidé nechtěně vráželi, protože jak hleděli před sebe, tak ji — maličkou a zamyšleně kráčející — často přehlídli. To se pak Perička ukřivděně otáčela, jenže dotyční většinou pokračovali bez omluvy dál… Prodávala knížky v jednom brněnském antikvariátě, který patřil její tetě Květě, a dokonce i tam se stávalo, že ji lidé přehlídli a stáli s vybranou knížkou u pokladního pultu, dokud na ně Perička zpoza hromady knih naskládaných na pultu nepromluvila. Už dlouho měla rozepsané dvě povídky, o kterých byla přesvědčena, že se stanou nedílnou součástí světového literárního odkazu.

Monty byl naopak vysoký a Peričce připomínal herce ze starých filmů. V brněnských hospodách a kavárnách psal divadelní hry, ale vlastně ještě žádnou nenapsal, protože vždycky když dokončil poslední repliku, zaklonil hlavu a znaveně zašeptal, že teď by mohl s klidným svědomím umřít, tak si tu svou právě dokončenou hru přečetl — a v tom byla asi ta potíž. Během čtení totiž začal škrtat repliky, které se mu zdály nadbytečné, potom škrtal celé pasáže, až nakonec vzal všechny papíry, roztrhal je na kousky, vyhodil do vzduchu a pozoroval, jak se bílé útržky snášejí k zemi. A když byly kolem stolu napadané nízké závěje z té jeho zavržené hry, zdrceně šeptal s hlavou v dlaních, že je mrtvý autor, protože tvůrčí pramen v něm vyschl dřív, než se mu podařilo oslovit svět. Několik nocí pak nespal a žil na prahu skutečnosti a světa té své zavržené hry, až ji začal psát znovu, jen s jinými postavami. Takže vlastně pořád dokola psal tutéž hru, ve které se měnilo osazenstvo jak cestující v nádražním vestibulu, podle toho, který vlak zrovna přijíždí…

Monty říkal, že brněnské hospody a kavárny jsou jeho pracovny, protože v suterénu starého domu v centru Brna měl pronajatý jen úzký pokojík s malinkým okýnkem u stropu, kam by se už pracovní stůl nevešel. A i kdyby měl skutečnou pracovnu, jakou mají někteří zavedení spisovatelé, stejně by v ní nepsal, protože v brněnských hospodách a kavárnách, v těch jeho mnoha provizorních pracovnách, se nad půllitry piv vznášejí múzy divukrásných barev, takže podléhal nutkání tam psát a s těmi múzami se sladkobolně snoubit.

Jednou říkal Peričce, že když si člověk vezme půllitr, zvedne ho nad sebe a podívá se zářícím pivem ke stropu, tak se mu občas podaří zahlídnout některou z těch múz, z jejichž pohledu jsme to my lidé, kdo žije u stropu.

Perička si párkrát vzala jeho půllitr a dívala se přes zářící pivo vysoko ke stropu, protože chtěla vědět, jestli se i nad ní vznáší nějaká múza — a pokud ano, zajímalo ji, jak vypadá. Ale zatím žádnou neviděla. Zatím.

Baletka s rozbitými kotníky nehybně pozorovala, jak se Perička pokaždé, když do kavárny někdo vejde, otočí ke vchodu a zkoumavě si jej prohlíží. Monty jí totiž slíbil, že ji dneska seznámí se svým odvěkým přítelem Leopoldem, který pracuje ve slévárně a v deliriu píše zběsilé povídky. Ty povídky už pak nikdy nepřepisuje ani neupravuje, protože tvrdí, že kdyby do nich zpětně zasáhl, kdyby se v nich snažil něco dodatečně upravit, už by to byly jiné povídky, byly by střízlivější, což by byl hrubý prohřešek proti alkoholismu.

A zatímco Monty mlčky po malých doušcích upíjel kouřící kávu, ze které stoupala rumová vůně až k múzám vznášejícím se u stropu, baletka si všimla, že si Perička každou chvíli povzdechne. Ona si totiž ráda trochu povzdechne, protože s každým povzdechem se jí od života trochu uleví, jak občas podotýká. Později už tu a tam řekla i pár slov — třeba že kdyby zešílela, možná by ty divukrásný múzy tančící na parketech stropů brněnských hospod a kaváren viděla nebo že by chtěla napsat něco smutnýho, jenže to není jen tak, napsat něco smutnýho, na to se musí člověk dlouho připravovat, aby s tím smutkem nevypsal i vlastní duši — říkala a zamyšleně voněla ke koňáčku jako ke květinám.

A baletka předstírala, že jejich hovor neposlouchá, že v nehybné baletní póze sní o jevištích předních světových scén.

Najednou se dveře do kavárny prudce otevřely.

Perička se otočila a viděla, že zůstaly otevřené, jako kdyby vcházel nějaký neviditelný duch.

Pak se ten duch najednou zhmotnil a ve dveřích stál Leopold a rozhlížel se po kavárně.

Měl na sobě černý kabát pod kolena, který mu překážel při chůzi i při běhu, ale málokdy ho odkládal, protože ho zdědil po svém dědu malíři. Po dědu, který maloval tak děsuplné portréty Ježíše Krista v agónii, že žádný z nich nikdy neprodal. Každý sběratel totiž vždycky z jeho ateliéru před tím Kristem v agónii prchl a nadosmrti se vyhýbal nejen Červenému kopci, kde měl starý malíř nad ramenem Svratky svůj ateliér, ale i všem chrámům, kostelům, kaplím, božím mukám a křížovým cestám — jen aby mu už nic nepřipomnělo ten bolestí zkřivený obličej s potůčky krve stékající z ran po trnové koruně.

A tak měl Leopold na zdech v kuchyni místo tapet několik řad Ježíšů Kristů v agónii, kteří se na těch plátnech hýbali a úpěli vždycky, když se Leopold k ránu vracel z hospody.

Monty představil Peričku Leopoldovi a ten na ni zůstal užasle hledět, jako by strnul v podivném sousoší s baletkou s rozbitými kotníky:

„Tvoje oči… tvoje oči jsou… jak věže petrovské katedrály…“ upřeně hleděl Peričce do očí. „A oblouček tvých brejliček, kterej spojuje jedno sklíčko s druhým, to je oltář v petrovské katedrále… A tvůj nos, to je Husova ulice stoupající kolem Petrskýho návrší k Červenýmu kostelu, z jedné strany lemovaná střechama Starýho Brna, sady a parky, z druhé strany Petrským vrškem a městskými paláci… Na tvé levé tváři vidím žalář národů Špilberk, odkud několikrát prchl zchytralej lupič Babinský, kterej každýmu, kdo za něj v hospodě zaplatil útratu, vyprávěl historky z loupežnickýho života, aby se stal nesmrtelným. A tvou druhou tváří se vinou uličky středověkýho Brna — Mečová se zazděným radním, Orlí s kamennou pannou, Radnická s drakem zavěšeným v průchodu a Zelnej trh s kašnou Parnas, kterou Herkules vleče do brněnských ulic z antickýho podsvětí trojhlavýho Kerbera…“

Leopold ještě ani nedokončil svou poklonu — a Perička už slzela. Vždycky když se hodně smála, jí totiž po tvářích začaly téct slzičky a lidé se otáčeli a říkali si, proč asi ta malá holka brečí, co jí kdo říká nehezkýho, že se rozbrečela i v kavárně před cizími lidmi.

A jak se smála a slzela, viděla jen rozmazané světlé a tmavé skvrny a přitom cenila zuby.

To Leopolda ohromilo ještě víc. Zblízka na ni hleděl a užasle šeptal:

„A úsměv, tvůj úsměv… to je rameno Svratky tekoucí tichými stráněmi, rameno Svratky, na jejímž břehu kvete rozrazil…“

Tím završil svou poklonu Peričce, která už měla svůj prošívaný kapesníček úplně mokrý, další slzičky nesál, takže si je utírala svými hubenými rukávky.

Monty jí vyprávěl, že se s Leopoldem vždycky tak dlouho opíjejí v brněnských hospodách, až začnou mít po několika dnech toho pití i sebe navzájem dost, pohádají se a půl roku se nevidí a pomalu střízlivějí z alkoholu i ze zbytků přítomnosti toho druhého. A protože to byl včera právě půlrok od chvíle, kdy se pohádali naposledy, vyrazil každý z nich na místo jejich posledního společného setkání — na Václavskou do Expressa Evropa, protože podle dávné úmluvy se půl roku po každé takové rozepři mají usmířit právě na místě, kde se před půlrokem v bouřlivé neshodě rozešli.

V Expressu Evropa se včera posadili zády k sobě, každý k jinému stolu, jako by se neznali, a malými doušky zamyšleně usrkávali kouřící kávu.

Nakonec Leopold vstal, rozvážně přišel k Montymu a nejistě se ho zeptal:

„Dovolíte… našlo by se u vašeho stolu místo? Sedím u okna, je tam na mě příliš světla… chápejte…“ rozhlídl se a tiše dodal: „Trpím světloplachostí…“

„Jen si sedněte… stejně se už chystám jít,“ odpověděl Monty s předstíranou netečností.

A tak si Leopold přenesl šálek s kouřící kávou k Montyho stolu a posadil se naproti němu.

Seděli mlčky, tahy svých pohledů malovali po stole neviditelné obrazce minulých společných prožitků a přitom zdánlivě nezúčastněně dopíjeli kávu. Když zaplatili, bez jediného slova vyšli společně z Expressa Evropa. Šli pomalu, s pohledem sklopeným na chodník, jen občas se střídavě jeden nebo druhý nadechl, jako by chtěl něco říct, ale ani jednou vzájemné mlčení nepřerušili. A když s pohledem sklopeným na dlažbu procházeli kolem hospody
U Pásků, oba současně zahnuli a vešli dovnitř. Posadili se k nejbližšímu volnému stolu, každý si objednal pivo, a než ho dopili, pronesli spolu jen pár kostrbatých slov, jako by seděli s někým cizím, s kým se hodí tu a tam u stolu něco prohodit. Jejich komunikace byla podivnou symfonií ticha v odpoledním ruchu Brna.

Jen co zaplatili, vyšli ven a mlčky směřovali k další hospodě.

Takto prošli všechny hospody na Hybešově, Kopečné a Anenské, oba v každé vypili jen jednu dvanáctku, kde neměli dvanáctku, tak dvě desítky — a hned zase následovali jeden druhého o výčep dál. Přitom s každou další hospodou jejich komunikace košatěla, pomlky se krátily a slova plodila další slova, jako když se hudebnímu skladateli, který dávno ztratil inspiraci, začnou zjevovat zástupy múz. Takže když navečer pili osvěžující doušky v hospodě Na Schodech, mluvili už jeden přes druhého. Co jeden začal, to druhý dokončil, když se jeden nadechoval, aby mohl vyprávět dál, vmísil se do jeho řeči druhý a pokračoval v hovoru místo něho — a nic nenasvědčovalo tomu, že se před půlrokem rozešli v bouřlivé neshodě odhodláni se už nikdy ne-
setkat.

A protože se neviděli celý půlrok, z hospody Na Schodech pokračovali dalšími hospodami po Pekařské dolů na Mendlák, odkud po Úvoze stoupali kavárnami a hospodami k Údolní a hlučícími pajzly se dostali pozdě v noci až na Veveří.

Těch hospod a pajzlů bylo tolik a oni neměli sílu jim odolat.

Ačkoli Leopold slíbil své ženě Matyldě, že přijde domů před svítáním, pokaždé když se blížili k další hospodě, to byl on, kdo vcházel dovnitř jako první — váben svitem lokálu, váben opileckými výkřiky, váben vůní rozlitého piva, takže přišel domů až za denního světla. Postavil se k posteli a oblečený i obutý se bezvládně sklátil do peřin, jako by ho z třinácti kroků střelil popravčí rovnou do týlu.

V tu chvíli se začal propadat do propastně temných světů, a když ho Matylda obracela na posteli jako nebožtíka, aby mu sundala kabát a zula boty, neprobudil se. Jeho duše putovala vzpomínkami dávných věků.

Během tíživého dopoledního spánku se sice dvakrát probral, ale skutečné probuzení to vlastně nebylo ani jednou. V obou případech ho divoké sny z propastně temných souvratí přivedly zpátky do světa, ve kterém seděla za dveřmi Matylda s pohledem sklopeným k zemi, aby nezavadila o pohled žádného z Ježíšů Kristů v agónii.

Při prvním vzbuzení se Leopold prudce posadil na posteli, začal na ní divoce skákat po čtyřech a zuřivě třepat peřinou, jako by pozbyl rozum, a přitom usedavě bědoval, že mu prý v posteli lozí ukrutně zlý rak s klepety ostrými jako břitvy, ať Matylda rychle přijde a toho zákeřného raka chytí, on že se ho tuze bojí.

Matylda vyděšeně vběhla do ložnice — jenže Leopold už zase klidně ležel přikrytý až po bradu a jeho duše znovu plula vzpomínkami dávných věků.

Když dozněly polední zvony, uslyšela Matylda, že v ložnici vrzly dveře na balkon. Vstala, pootevřela dveře do ložnice a uviděla Leopolda, jak stojí na balkoně a zběsile volá na kohosi dole na ulici:

„Máte demižon s tím vínem? Máte ho? Já vám hodím z balkonu provaz, vy na něj ten demižon přivažte a já ho vytáhnu nahoru! Kolik toho vína je, bude to stačit?“

Pak vběhl do ložnice a hystericky začal ječet, až mu přeskakoval hlas:

„Víno! Přivezli víno! Nestůj a dones provaz, ať ten demižon můžu vytáhnout!“

„Jaký víno?“ zeptala se nechápavě Matylda, vešla na balkon a podívala se dolů.

Na ulici nikdo nebyl.

„Kdo přivezl víno?“ otočila se na Leopolda.

Jenže ten už zase slastně oddychoval v posteli, přikrytý až po bradu, a padal šerými mlhami tajů do hlubin pradávného neznáma…

Když se odpoledne probudil definitivně, ani na jedno ze svých předchozích procitnutí si nevzpomínal. Neomaleně se posadil na posteli, pomalu si cuchal vlasy a vzpomínal, který je vlastně den, kde a s kým žije, co dělal včera… Pak se podíval na hodinky a prudce vyskočil. Rychle si oblíkl kabát, který Matylda nechala položený vedle postele, proběhl kuchyní do předsíně a spěšně se začal obouvat.

„Ty někam jdeš?“ zeptala se Matylda.

„Musím zjistit, jaký to je, mít duši z oblaků,“ odbyl ji posedlý utkvělou představou, ke které ho včera přivedl Monty v jednom z těch hlučných pajzlů mezi Úvozem a Veveří, kde mu slíbil, že ho dneska seznámí s malou dívkou Peričkou, která má duši z oblaků.

„Cože…?“ Matylda si nebyla jistá, jestli mu správně rozuměla. „Duši z čeho?“

Jenže Leopold už vyběhl z bytu a zbrkle sbíhal domovní schodiště.

Když si Perička utřela z tváří všechny slzičky, trval Monty na tom, aby jí Leopold vyprávěl o svém dědu malíři, který ještě předtím, než začal malovat portréty Ježíše Krista v agónii, ryl do mědi obrazy všech svatých.

Leopold věděl, že i když Monty všechny ty příběhy dávno zná zpaměti, tak ve skutečnosti nechce, aby je vyprávěl Peričce, ale jemu, protože se jich za ta léta ještě dost nenabažil. A tak vyprávěl ty stejné příběhy těmi stejnými slovy, která Monty slyšel už tolikrát, až to vypadalo, že na Peričku zapomněli.

Jí to ale dlouho nevadilo. Poslouchala je a voněla ke koňáčku, dokud se jí nezachtělo taky něco říct.

Jenže nebylo kdy. Leopold bez ustání mluvil. O odstínech barev vhodných k portrétování Krista v agónii, o trnových korunách, které se staly výnosným artiklem středověkých svatokupců, o rukojeti štětce vyřezané z odštípnutého úlomku Kristova dřevěného kříže, o malířské paletě, kterou jeho děd svíral v ruce, když ho našli bez dechu vpleteného do malířského stojanu, o Jidáši, který dychtil pochopit, co je věčný život…

Perička už nevěděla, co chtěla říct, jenže neměla ráda, když se na ni zapomínalo, a tak se rozhodla promluvit. Napila se koňáčku, a jak kdyby jí zaskočilo, rozkašlala se tak nahlas, že Leopold přestal mluvit. A právě na to čekala. Přestala kašlat a vyhrkla:

„Já to vždycky tak prožívám, když peču v troubě moučníky nebo bábovky, já si s nima povídám, vždycky jim říkám: Tak co, už budeš? Je v tobě dost kokosu? Já do tebe budu muset píchnout, abych věděla, jestli už budeš, tak zatni zuby…“

Leopold se váhavě zadíval na Montyho, jestli se snad Perička nepomátla na rozumu. Ale Monty jen přimhouřil oči a skoro neznatelně zavrtěl hlavou tak, že to postřehl jen Leopold. Objednal u servírky dvě zářící piva a Leopold pokračoval ve vyprávění o dědu malíři, jako by ho Perička vůbec nepřerušila.

A Perička znovu voněla ke koňáčku a přemýšlela, jak na sebe zase upoutat pozornost, ale když Leopold řekl, že je na zítra pozvaný do zámku na oběd k hraběnce, které se kdysi dvořil jeho děd malíř, zatajil se jí dech. Položila skleničku s koňáčkem na stůl a užasle zašeptala:

„Do opravdovýho zámku?“

„Do opravdovýho zámku, k opravdový hraběnce, na opravdovej oběd,“ řekl Leopold a popisoval, jak ho písemně pozvala stařičká hraběnka, kvůli které kdysi jeho děd přestal rýt do mědi obrazy všech svatých a z drásavé, neopětované lásky portrétoval už jen jednoho Krista v agónii za druhým. Ta hraběnka vlastně byla jediná, kdo od něho přijal obraz Ježíše Krista v agónii.

Leopold viděl, jak je Perička ohromená, a tak položil na stůl tašku, se kterou do kavárny přišel, a vytáhl z ní černý frak, černé kalhoty a bílé rukavičky se stříbrnými rostlinnými motivy, které si ve vetešnictví U Sedmi švábů koupil právě na nedělní oběd u hraběnky.

„Jen gentlemanskou hůlku jsem nesehnal… Snad už ji mravy dnešní šlechty nevyžadujou,“ doufal a upravoval krajkový kapesník v kapsičce fraku.

„Takovej oběd na zámku,“ říkal Monty a přitom si prohlížel Leopoldovy bílé rukavičky, „to nebude jen tak obyčejnej oběd. To bude velkolepá hostina se spoustou táců vybraných pochutin a číšemi nejlepšího vína…“

A Leopold před sebou spatřil dlouhou hodovní tabuli plnou nejrůznějších pochutin, kolem které stojí lokajové a uctivě dolívají víno jemu i hraběnce sedící na protějším konci dlouhého stolu.

„Hraběnka ale bude očekávat, že jako host všechny předložený pokrmy sníš. Jestli necháš jediný sousto, může se rozzlobit a poštvat na tebe svý předky, kteří po nocích na zámku straší,“ upozorňoval ho Monty.

„To přece nemůžu všechno sníst…“ zhrozil se Leopold a místo hodovního stolu před sebou uviděl bezhlavé rytíře, jak ho chtějí zrezivělými meči proklát, ale naštěstí nevidí, kde Leopold sedí, protože jejich hlavy zůstaly i s vidoucíma očima zarámované ve starých obrazech na zámku.

„Hraběnka určitě ví, že se toho nedá tolik sníst,“ uklidňoval ho Monty, „ostatně to věděli už její předci, a proto v hodovních síních na hradech a zámcích bývaly vázy s pavími péry. Stačí si během hodování jedno vzít, odběhnout si, pošimrat se jím v krku a s prázdným žaludkem zas pokračovat v hostině.“

„Jak dekadentní…“ zašeptal Leopold, bezhlaví rytíři zmizeli a Perička se zase trochu napila koňáčku, aby se mohla rozkašlat, jako že jí znovu zaskočilo.

Jenže tentokrát jí zaskočilo opravdu. Rychle se postavila a v předklonu natáhla ruce nad stůl jako vyčerpaný dirigent při závěrečných taktech celovečerního koncertu. Stála s rukama nataženýma před sebou, aby všichni viděli, že umírá, a s lítostí ji pozorovali. A protože se nemohla nadechnout, aby kapičku koňáčku nevdechla úplně, tak jen slabě ukuckávala. Kapička totiž uvízla hodně hluboko, takže se nakonec musela sklonit až k zemi, vlasy rozestřít po mramorové podlaze jako vějíř z peří černých labutí a neslyšitelně pokuckávat, dokud tu kapičku nevykuckla. Pak se nehybně nadechla a pomalu se narovnala. V obličeji byla rudá, oči měla zalité slzami, brýle sesunuté až na špičku nosu a udiveně se rozhlížela:

„Já nejsem mrtvá?“ ptala se ostatních hostů v kavárně. „Opravdu ne? Já myslela, že jsem umřela. Vážně nejsem mrtvá? — Řekněte něco, ať vím, že žiju,“ otočila se na Montyho a Leopolda.

A Leopold se bez dalšího pobízení rozvyprávěl, že když s Montym před půlrokem po několik dnů pili v brněnských hospodách, tak v té poslední už nemohl. Postavil se, chvíli stál ve svém dlouhém kabátě jako čestná stráž posledního společného okamžiku, a pak se pustil s Montym do zběsilé hádky, při které v záchvatu vzteku roztříštil o stůl půllitr, až mu z ruky řinula tmavá krev, jako by prožíval temnou noc duše a bolestí z rozpouštějícího se ega svíral v zaťatých pěstech železné hřeby… Klikatými cestami pak odkráčel do půlročního exilu, jenže když míjel kostelní schody, udělalo se mu z těch mnoha piv tak zle, že si klekl vedle ukřižovaného Krista a místo pokorné modlitby tiše zazvracel.

„A protože ten Kristus tyčící se nad mou hlavou byl ukřižovanej,“ popisoval v kavárně Leopold, „nemohl z toho kříže slézt, aby bezbožníka od svatostánku odvedl. Nemohl mě ani okřiknout, protože byl vytesanej z nehybnýho kamene.“

Hluboko pod městskou zástavbou, pod rozpáleným asfaltem se tísnil duch města. Dusil se v síti stok. Skomíral v podzemních útrobách. S nížinou při soutoku Svratky a Svitavy byl odjakživa spjat. Sám už si ani neuvědomoval, kdy se naposledy sytil vůněmi dýmů z obětin, které mu kdysi za zpěvu posvátných písní přinášeli dávní obyvatelé těchto míst. Tenkrát nebyl zapomenutým duchem města — uctívali ho jako staroslavné božstvo hustých lesů pokrývajících zdejší nížiny.

Byly to vzpomínky? Nebo jen sen? Zoufale vybájená představa, kterou si ulevoval ve svém soužení? Tolik dychtil znovu sílit vůněmi obětin a tóny pradávných písní. Jenže lidé už nechtěli. Jejich duše bloudily tesknými hvozdy zapomnění — v bláhové představě, že ztrouchnivělá bedna, na které tak vratce balancují, se tentokrát nepropadne a oprátka koloběhu jim neskřípne krk.

Perička voněla ke koňáčku a každou chvíli si od Montyho nebo Leopolda půjčila půllitr a dívala se zářícím pivem ke stropu, jestli nad sebou neuvidí múzu. Jenže pořád žádnou neviděla. A protože se obávala, aby si Monty s Leopoldem nemysleli, že nemá talent, když se nad ní neslétají múzy, tak pokaždé, když se zářícím pivem podívala nad sebe, okouzleně vydechla:

„Teda… těch tam je… Tahle je úžasná, celá oranžová… A tamta světle modrá, trochu do fialova… A teď přiletěla další, bělostně průsvitná… Jsou jak z Chagallových obrazů. Ty barvy, to se nedá popsat, Chagall je musel vidět, musel…“

Leopold na Peričku zaraženě hleděl.

Monty se k němu naklonil a pošeptal mu, že takový věci říkají lidi, kteří mají duši z oblaků.

A Leopoldovi náhle zazářily oči a důrazně přikývl, jako by nikdo nevěděl líp než on, jaké to je mít duši z oblaků.

Když Perička položila půllitr zpátky na stůl, Leopold si vyzul botu a ukazoval ponožku, kterou si včera musel zašít, protože už měl na patě tak velkou díru, že byla vidět, i když si obul boty. A když se mu díru podařilo celkem obstojně zašít, tak si tu ponožku marně navlíkal, protože se do ní kvůli sešité patě víc než půlka chodidla nevešla. Poslední čisté ponožky si schovával na nedělní hostinu do zámku, a tak musel pracně sešitou díru ještě pracněji rozpárat a dál chodit s děravou ponožkou.

Perička říkala, že ona ponožky nenosí, protože je neumí ušít. Všechno oblečení si šije ze starých látek po mamince a v květináčích na okenních parapetech pěstuje místo květin zeleninu, aby měla aspoň nějaké vitamíny. V Rajhradě prý žije v malém bytě bez balkonu s nebývale nízkým nájmem, protože v něm straší bývalá nájemnice, takže v něm nikdo nechce bydlet. A jí vzhledem k finanční situaci nezbývá než bydlet v bytě, ve kterém se v noci bojí usnout.

Leopold ji už ale chvíli neposlouchal. Všiml si totiž starého klavíru v rohu kavárny. Přestože na klavír hrát neuměl, vždycky když se naskytla příležitost, hrál na něj, přesněji řečeno třískal nahodile do kláves a vířil kakofonii tónů své rozjitřené duše. Beze slova vstal a uličkou mezi stoly mířil ke klavíru.

Jeho dlouhý kabát se za ním nadouval jako plachta korábu plujícího po klidné mořské hladině, podél jejíhož obzoru se kupí temná mračna věstící bouři.

Monty s obavami pozoroval Leopolda, protože tušil, že se ke klavíru posadí, zvedne kryt klaviatury a začne do ní příšerně třískat — a nikdo mu v tom nezabrání.

Leopold se ke klavíru skutečně posadil.

Perička postřehla Montyho znepokojený výraz a hned pochopila Leopoldův záměr. V břiše pocítila šimravé sevření, jako by byla černým pasažérem na korábu kapitána Leopolda, který se chystá provést tak riskantní manévr, že je celá posádka ohrožena na životě.

Leopold odklopil kryt klaviatury a teatrálně zvedl ruce nad hlavu.

Námořníci na korábu prudce stahovali nadmuté plachty.

Po krátkém soustředění rozerval poklidnou atmosféru kavárny první akord, falešný jako křik harpyjí.

Mořskou hladinu rozhoupal silný vichr, oslnivé záblesky protínaly zčernalé nebe a třeskuté údery hromu drásaly sluch vystrašených námořníků.

Následoval druhý, třetí a čtvrtý akord — každý ještě strašlivější než ten předchozí.

Koráb se zmítal v zajetí prudce se vzdouvajících vln, jako by božstva povětří hrála s božstvy mořských vod o životy námořníků kostky.

Hosté v kavárně se pobouřeně ohlíželi, kdo jim tak nestoudně ruší poklidné odpoledne.

Bouře sílila, její ohnisko bylo stále blíž.

Servírka zděšeně přiběhla k Leopoldovi a zoufale ho prosila, aby hned přestal hrát. Ale on ji nevnímal, protože v tvůrčím záchvatu komponoval drásavý pochod na motivy brněnských hospod a kaváren.

Bouřící živel se ohlušujícími údery snažil vyrvat duše z těl šklebících se námořníků, kteří zoufale objímali mohutné stěžně korábu ve snaze udržet se na kymácející se palubě.

Servírka popadla Leopolda za ramena a začala jím cloumat, jenže marně. Spíš se zdálo, že jeho ruce o to nezkrotněji třískaly do černobílé klaviatury.

Přívaly dešťových šípů armády hromových bytostí zlovolně svištěly temným vzduchem a zabodávaly se do paluby korábu, jako by ji chtěly rozštípat na třísky.

Servírka s chvějícími se koleny chvíli bezradně stála za Leopoldovými zády. Pak zavřela všechna okna v kavárně, aby před tím randálem uchránila aspoň lidi na ulici, a roztřeseně se vrátila za bar, kde stála a na vyčítavé pohledy hostů marně krčila rameny.

Zatímco se paluba nakláněla na vzdouvajících se vlnách, divokými proudy připlouvaly podmořské stvůry, aby si mezi promáčenými námořníky vybraly, koho stáhnou do ledově temných hlubin.

Hosté v kavárně rozhořčeně vstávali.

Bouřící živel se snažil vytřást z těl námořníků život a jejich těla nechat rozdrásaná a seškvařená.

Perička jako jediná v kavárně byla Leopoldovým nespoutaným hudebním projevem okouzlená. Poslouchala tóny neexistující stupnice a nehtem ukazováčku nepravidelně cinkala o skleničku s koňáčkem do zběsilého rytmu Leopoldova klavírního pochodu, při němž se jí před očima míhaly barvy, které předtím v kavárně vůbec nebyly. Měla pocit, že se octla ve van Goghově obraze náhlý průhled, jehož kompozici měl mistr v hlavě, když se zkrvavený potácel polní cestou do hostince v Auvers-sur-Oise, jen už ho nenamaloval, protože se slovy ulepenými od krve „la tristesse durera toujours“ zemřel na následky pokusu o sebevraždu.

Hosté u baru nazlobeně platili a s výkřiky odcházeli.

Obrovské zakalené oči zlovolně se zjevující v mnohametrových vlnách, oči navyklé jen podmořské tmě, připlouvaly stále častěji vhlížet svým studeným pohledem do duší vysílených námořníků.

Servírka za barovým pultem začala štkát. V kavárně s ní zůstal už jen Monty, Perička a Leopold dál zběsile třískající do klaviatury. Z řady lahví vyskládaných nad barovým pultem vzala lahev s griotkou, upila z ní a očima zalitýma slzami zhrzeně hleděla směrem, odkud zněl nezkrotný Leopoldův pochod. Měla pocit, že kdesi v dáli za změtí těch rozvrácených tónů slyší vytí vlčí smečky. A jak jí tekly slzy, tvořily se jí na tvářích od černé řasenky podobné obrazce, jaké dělala ve škole, když ve výtvarné výchově rozfoukávali po papíře černou tuš.

Mořská hladina se zvolna začínala zklidňovat a nitrem zemdlených námořníků otřásl poslední hromový třesk bouřícího živlu — tak silný, až si mysleli, že navždycky ohluchli.

Leopold svůj klavírní pochod završil mohutným úderem hlavy a předloktí do kláves a zůstal na nich nehybně ležet jako po orgasmu.

Podmořské stvůry zmizely zpátky v hlubinách.

Perička nepatrně smočila rty ve zbytku koňáčku, tiskla je o sebe a okny kavárny se dívala ven, jako by se ujišťovala, jestli byla bouře jen v jejím nitru. Když se Leopold vrátil ke stolu, složila mu za jeho koncert poklonu.

Leopold jí rukoudáním poděkoval a rozhlídl se po kavárně. Když viděl, že ostatní hosté odešli, položil si dlaň na srdce a dojatě zašeptal:

„Takový triumf…“

„Pro potěšení z okamžiku…“ zašeptal Leopold s rukama založenýma za týlem a se zavřenýma očima snil o zítřejší hostině na zámku.

„Já myslel, že Egon jezdí k tetičce,“ divil se Monty.

A baletka — aby to viděla jen Perička — jemně přikývla.