Větrné mlýny

Suzana Tratniková

Třetí svět

Knjiga je izšla s podporo Javne agencije RS

za knjigo in Trubarjevega sklada.

Kniha vyšla s laskavou podporou Veřejné knižní agentury

Republiky Slovinsko a Trubarova fondu.

© Cankarjeva založba-Založništvo, d. o. o, Ljubljana 2007

© Suzana Tratniková, 2013

Translation © Petr Mainuš, 2013

Cover photo © David Konečný, 2013

© Větrné mlýny, 2013

ISBN 978-80-7443-082-4

Překlad Petr Mainuš

Ženevská konference

Muž a žena za přepážkou mi řekli, že poplatek musím zaplatit v domácí měně. Nevěděla jsem, co to je letištní poplatek, protože letenku jsem dostala již zaplacenou, jen jsem si ji vyzvedla v cestovní kanceláři. Vysvětlili mi, že v ceně mé letenky není zahrnutý poplatek, který musí být povinně uhrazen před letem.

Branka a Maša se se mnou už rozloučily a pádily na autobus do Lublaně, takže od nich jsem si peníze půjčit nemohla.

„Nemám nic… v domácí měně.“ Přitom jsem se nesnesitelně začervenala.

„Tak v cizí. Vlastně je to jedno, ve které měně poplatek uhradíte.“ Muž a žena se přitom zdvořile usmáli.

„Mám… švýcarské franky.“

„Skvěle. Bude to 175 franků.“

Poplatek ve švýcarských francích mi připadal neúměrně vysoký — ale mohla jsem se s nimi dohadovat? Měla jsem u sebe jenom tři sta franků a jejich tajemnou hodnotu jsem doposud neznala. Začalo mi být horko, jelikož jsem pochopila, že zbývajících 125 franků bude nejspíš ukrutně málo na celý týden pobytu. Na účast by mi sice stačily pouhé tři dny, jenže letět bylo možné jenom jednou týdně tam a teprve za šest dní zpátky.

Když jsem jim podávala dvě stě franků, třásly se mi ruce a ani náhodou už jsem nebyla schopná vhodným, nevtíravým způsobem vysvětlit, že jsem jenom studentka, poprvé na mezinárodním letu. A že mi na to padlo celé měsíční stipendium.

Žena naučeně vzala stofrankové bankovky a úředním gestem je předala muži, který řekl: „Ale to nemám.“

„Co nemáš?“ zeptala se ho.

„Drobné, nemám švýcarské franky na vrácení.“

„Aha, takhle. Já samozřejmě taky ne.“ Žena mi peníze vrátila.

„A co teď?“ zeptala jsem se jí důvěřivě a byla jsem připravená riskovat i dvě stě franků, jen aby mě pustili do letadla.

Domlouvali se a zdvořile přitom šeptali. Pak se ke mně obrátili a povzbudivě přikývli. Jejich úsměvy byly stejné jako jejich uniformy.

„Je to v pořádku,“ řekli, zřejmě spokojeni se svým řešením. Myslela jsem si, že by snad souhlasili se sto franky. Peníze jsem si z přepážky ještě pořád nevzala.

„Nic platit nemusíte,“ řekla žena. „Prosím, na proclení.“

Tušila jsem jen matně, kde je celnice, ale aspoň na okamžik jsem měla méně starostí, protože mi zůstalo celých tři sta švýcarských franků, se kterými přežiji bezpochyby snáz než se sto pětadvaceti.

Zapálila jsem si — už nevím kolikátou cigaretu to ráno — a překvapilo mě kručení v žaludku. Už jen pomyšlení na jídlo se mi však zdálo neskutečně vzdálené a otravné. Prošla jsem celnicí a vstoupila do celkem prázdné čekárny. Seděly tam starší a mladší ženy i několik naklonovaných byznysmenů s aktovkami, kteří v letadle vždy cestují v ekonomické třídě, jak jsem se brzy poučila. Kdesi na konci řady spojených plastových židliček seděla také uklízečka, ukusovala sendvič a přitom pozorně sledovala ručičky na velkých nástěnných hodinách. Náhle jsme z reproduktorů zaslechli zprávu, že kvůli husté mlze ve Slovinsku bude let do Curychu odložen o celou hodinu.

V tom okamžiku vstala mladší žena nadprůměrné výšky a světlých zvlněných vlasů a přisedla si ke mně.

„Promiňte, ale já už to nevydržím. Ta nervozita bude můj konec. Už nemůžu sedět sama.“

Cítila jsem se úplně stejně, jen bych to nikdy takhle upřímně nevyklopila.

„Já mám taky příšernou cestovní horečku,“ odpověděla jsem jí. „Jen si přisedněte.“

Zapálily jsme si cigaretu. Žena se jmenovala Jasna, pracovala jako vrchní zdravotní sestra v klinickém centru, a přestože se bála, velice ráda cestovala. Ovšem tentokrát letěla do zahraničí poprvé sama. Proto byla šíleně nervózní, i když se těšila na svůj prázdninový týden v Barceloně.

„A kam cestujete vy?“ zeptala se mě.

Za jiných okolností by mi vykání připadalo patetické, protože ona měla zhruba dvacet osm let a mně bylo dvacet jedna, jenže život v letadlech se mi zdál poněkud více na úrovni.

„Do Ženevy,“ řekla jsem.

„Nádhera. Takže spolu letíme do Curychu. Obchodně, nebo turisticky?“

„Jsem tam pozvána,“ řekla jsem nejistě a nějakou dobu jsme pak toto téma nenačínaly.

Když o hodinu později letadlo konečně vzlétlo, obsloužili nás svačinou a kávou, načež jsme si s Jasnou spokojeně zapálily cigaretu. První otřes jsme přežily. Jasna mi vyprávěla nepříliš vhodný příběh o nějakém pilotovi, který v husté mlze přistál místo na ranveji skoro na dálnici. Ovšem teď už jsme se tomu smály.

Na curyšském letišti jsme měly ještě dvě společné hodiny čekání na naše lety do Barcelony, respektive do Ženevy.

„Co budete dělat v Ženevě?“ zeptala se mě znovu poté, co se vykoupila delším vysvětlováním svých plánů v Barceloně.

„Hm, vlastně to ještě nevím tak přesně.“ Cítila jsem, že se červenám, a to mě rozzlobilo. „Jedu na konferenci. Ještě nikdy jsem nebyla pozvána na konferenci, a už vůbec ne do zahraničí.“ Hrála jsem prostoduchou.

„Aha, chápu. A na jakou konferenci jste pozvána?“

„Ženy a média.“ Tak to bylo uvedeno v oficiální pozvánce, kterou mi Švýcarky pro všechny případy poslaly, přestože jsem nepotřebovala ani vízum, ani pozvánku. „Women’s Media Conference,“ dodala jsem nadbytečně ještě v angličtině, jako kdybych ji chtěla přesvědčit o věrohodnosti svých záměrů. Hlavně jsem však chtěla zabránit dalšímu vyptávání.

„To teda musí být zajímavé,“ řekla zdvořile Jasna. V jejím hlasu nebyl slyšet žádný podtón.

„Doufám, že fakt bude,“ řekla jsem s úlevou, protože jsme téma konečně uzavřely.

Do rozloučení jsme si povídaly už jen o studiu, o klinickém centru a o časopisech. Zjistily jsme, že se vracíme ve stejný den, což se ostatně dalo vzhledem k omezenému letovému řádu v Lublani očekávat. Pár minut před nástupem do různých letadel jsme se rozloučily podáním ruky a popřály si šťastnou cestu a především poklidný let. Když už tu Jasna nebyla, nemohla jsem se rozhodnout, zda mi samota na cizím letišti není přece jen milejší než odměřená společnost náhodné známé.

Půlhodinu letu z Curychu do Ženevy jsem strávila v úzkostech, otupělá neustálým hloubáním o tom, co se stane a kde budu za půl hodiny. Věděla jsem, že po přistání musím nejdřív dostat svoje zavazadlo. Připojila jsem se tedy k lidem, kteří opouštěli stejné letadlo jako já, protože jsem si vzpomněla, že ve filmech si berou zavazadla z černých jezdicích pásů. Proč jsem to jen nikdy nesledovala pozorněji? Ale vážně, byla to pravda! Zavazadlo jsem elegantně zvedla z běžícího pásu a i kolem švýcarské celnice jsem prošla snadno, jen jsem ukázala pas, aniž bych musela otevřít pusu. Pak jsem přišla do velké haly, vlastně jsem vstoupila do skutečné vřavy lidí, obchodů, odpočívadel, rychlých občerstvení a — francouzštiny. Mezi tím vším pochodovali ozbrojení vojáci. Ještě nikdy jsem neviděla, aby chodili vojáci se samopaly mezi civilisty. Cítila jsem se ztraceně, ani ne tak kvůli francouzštině a samopalům, jako spíš proto, že na mě nikdo nečekal. U východu z celnice byly seřazeny ztuhlé pozorné obličeje, které s nápisy v rukou čekaly na příchozí, avšak moje jméno nebylo nikde vidět. Kvůli mlze nad Lublaní jsem zmeškala svůj plánovaný let z Curychu do Ženevy, a proto jsem dorazila o více než hodinu později. Tušila jsem, že z toho budou potíže.

Ve filmech si lidé nechávají zprávy i na veřejných místech, nejenom ve schránkách. Ženě za pultem, kde se prodávají letenky, jsem ustaraně řekla, že na mě měl někdo čekat, ale nečeká. Ještě dobře, že mě slova v angličtině poněkud odcizila, jinak by vyzněla příliš osobně. Když jsem se jí zeptala, zda je možné, aby pro mě byla někde nějaká zpráva, ukázala na celou paletu zpráv zastrčených ve velké informační tabuli. Na jednom z lístků jsem skutečně našla své jméno. Rozložila jsem ho a přečetla: „Tvoje letadlo má zpoždění. Až přijedeš, nech mi vzkaz na záznamníku. Sofie.“ Podařilo se mi rozměnit stofrankovku a s drobnými jsem přichvátala k telefonní budce. Cizí konstrukce přístroje, sluchátko a otvor na drobné mě zmátly. Sundala jsem sluchátko a opět horečnatě přemýšlela, jakže to ve filmech komunikují s telefonním záznamníkem. Nakonec jsem se chovala podle vzorce, jakým jsem podobně neznámé situace řešila v dětství. Třeba když jsem nevěděla, jak poslat správnou odpověď vystřiženou z časopisu na adresu, kde ji vylosují. Nevěděla jsem nic o známkách nebo o poště, ani k čemu slouží žluté schránky na ulicích. Obvykle jsem odpověď jenom vystřihla a nechala ji, aby se „založila“. Byla jsem přesvědčená, že založením přijdou věci na své místo. Hlavně se jimi dál nesmíš zabývat. Tak jsem tedy poslouchala neznámý tón ze sluchátka a čekala, že se mé volání založí. Po přehrávce ve francouzštině jsem začala anglicky drmolit, že jsem nestihla letadlo už v Lublani, i když ne vlastní vinou, ale kvůli mlze, a že jsem konečně dorazila a čekám na letišti. Polovina zprávy se mi zdála zbytečná a zároveň jsem měla pocit, že jsem se nevyjádřila dost jasně. Vtom jsem zaslechla zapípání a pro každý případ jsem svůj příběh zopakovala ještě jednou v naději, že se alespoň něco na záznamníku zachytí a dostane se k Sofiiným uším.

Pak jsem zůstala sedět v blízkosti informační přepážky a zapálila si cigaretu. Zhruba za půl hodiny mě vyvolali reproduktorem. Předtím mě ještě nikdo nikdy reproduktorem nevyvolával, jenom na základní škole jsem jednou slyšela své jméno ze školního rozhlasu, když vyhlašovali vítěze dopravní soutěže. Vyrazila jsem k informacím. Stála tam vysoká Sofie, žena výrazných, ostrých lícních kostí, jasných očí a s krátkým účesem, který mi připomínal Mireille Mathieu. Podala jsem té Kanaďance ruku. Dosud jsme si vyměnily jen několik dopisů, věděla jsem o ní jenom to, že je baletka. Téměř automaticky uchopila moji dlaň, aniž by ji stiskla, a začala vysvětlovat, že nemohla čekat na můj zpožděný let, protože mezitím šla ještě pro někoho na vlakové nádraží. Začala jsem jí děkovat, že pro mě přijela na letiště a pak také za to, že jsem byla vůbec pozvána na konferenci, mávla však jen rukou, jako že se tím nemám příliš zatěžovat. Kvapně mi řekla, že budu v bytě společně se třemi Jugoslávkami, které přijedou o dva dny později, tedy těsně před zahájením konference.

„Tři Jugoslávky?“ ptala jsem se nevěřícně.

„Před třemi dny jsme dostaly jejich fax, že se náhodou dověděly o této konferenci a rády by se jí zúčastnily,“ odpověděla Sofie, aniž by stihla zaznamenat úžas v mém hlase. „Mysleli jsme, že byste určitě chtěly být spolu, když jste v Ženevě.“

Nevěděla jsem, zda mám chuť bydlet společně s nimi, nebo ne. Ale to mě v tu chvíli tolik nezajímalo. Ptala jsem se jenom, kde se, k čertu, našly hned tři Jugoslávky.

„Jsme tady. Musím zaparkovat, na konec ulice jdeme pěšky,“ řekla Sofie. Zjistila jsem, že vlastně celý den ani moc dobře nevím, kam mám namířeno — a že už jsem se tím skoro přestala zabývat. Podívala jsem se na špičky svých bot a zaradovala se, že moje nohy konečně kráčejí po švýcarských žulových kostkách. Vtom Sofie vesele zaštěbetala francouzsky a rozpřáhla ruce. Z druhé strany se k ní blížil muž středních let, který rovněž sršel veselou francouzštinou. Objali se a políbili. V duchu jsem se divila, copak to má být, že se Sofie uprostřed ulice líbá a potom srdečně loučí s mužem, který nevypadá ani jako její otec, ani jako bratr.

Ale už jsme stály před vysokým, úzkým domem. Sofie odemkla vchodové dveře a vyběhly jsme nahoru po skřípajících dřevěných schodech. Její podkrovní byt mi připadal obrovský, světlý, bílý, plný balkonů a stylu. Nikde nebyly vidět hrnce, postele, skříně nebo květináče se strakatými květy. Zeptala jsem se, kde tu vůbec budu spát, ale rychlá Sofie mi naznačila, ať se nezouvám, a zároveň ukázala na nejmenší balkon.

„Támhle je Kyra. Dnes dorazila z Londýna.“

Kyra měla tmavou pleť a krátké, ostře červené obarvené vlasy. Típla cigaretu o balkonové zábradlí a přistoupila ke mně. Natáhla jsem ruku a představila se jí. Její stisk byl silný a hlas hluboký, kuřácky zastřený.

Zatímco Sofie připravovala v kuchyni džus z pomerančů, zeptala se mě Londýňanka, jestli mluvím anglicky. Sebevědomě jsem přikývla a ona začala mluvit tak střelhbitě, že jsem v tu ránu ztratila komunikační nit. Rozuměla jsem jenom, že ji zajímá, odkud jsem, z které části Evropy, a skoro nic jiného. Byla jsem již vyčerpaná dojmy, už jsem je mohla jenom nasávat, ne však zpracovávat. Na Kyřinu angličtinu se silným přízvukem jsem nebyla zvyklá. Když se mě ještě jednou zeptala, jestli teda rozumím anglicky, bylo mi trapné opět přikývnout, ale nějak se mi zdálo, že na tom musím trvat.

Vypila jsem na ex džus, který mi přinesla baletka. Znovu jsem měla nutkání poděkovat jí za to, že tu vůbec jsem, že můžu pít ve švýcarském bytě džus z čerstvě vymačkaných pomerančů a nonšalantně tvrdit, že rozumím a mluvím anglicky, ale Sofie právě zvedla sluchátko a volala. Když mluvila francouzsky, vypadala tak usměvavě, jako kdyby ten jazyk neustále překypoval radostnými novinkami. Položila sluchátko a zeptala se mě vážně:

„Máš peníze na taxi?“

Přestávala jsem chápat, co se děje. Evropané se mi zdáli v komunikaci tak rychlí, jako by neustále přeskakovali věty, stisknutí rukou, fráze, čas. Skutečně jsem nechápala, proč se mám teď najednou zabývat ještě taxíkem.

„Mám peníze,“ řekla jsem stydlivě, jako kdybych se obhajovala i pro variantu, že bych do jejich země přijela s málo penězi.

„Víš určitě, že můžeš zaplatit taxík?“ klidně trvala na svém Sofie, evidentně už vycítila, že se musí vypořádat s mým studem. „Jen mi to řekni.“

„A kam pojedu?“ zeptala jsem se věcně. Něco mi říkalo, že je momentálně důležitější vědět, kam se mám vypravit, a teprve potom, jak to uhradím.

„K Stefanii. Tam budeš bydlet. Jugoslávky jsme daly k ní.“

Zřejmě se mi alespoň nabízela konečná stanice v Ženevě.

Sofie vzala můj kufr, jako kdyby o mě měla najednou starost.

„U Stef najdeš seznam všech, které přijely na konferenci předčasně,“ doplnila.

Neměla jsem čas přemýšlet, k čemu mi ten seznam bude, protože už jsme vyrazily dolů po schodech na ulici, kde čekal černý taxík. Sofie rázně otevřela dveře a sdělila mladému muži čínského původu adresu. Sotva jsem se posadila do auta, zamávala mi a řekla, že se uvidíme druhý den. Už za několik minut jsme přijeli do ulice, kde jsem měla bydlet. Taxikář ukázal prstem na dům a pak na taxametr. Ukazoval velice nízké dvoumístné číslo, takže jsem poprvé pochopila hodnotu peněz, které jsem s sebou měla. Sofie mi řekla, ať se sama rozhodnu, jestli dám taxikářovi spropitné. Nedokázala jsem posoudit, jestli byl dost příjemný, a tak jsem mu ho nedala.

Vydala jsem se do druhého patra, ještě jednou jsem se podívala na lístek a zazvonila na Stefanii. Otevřela mi drobná Indka s vlnitými vlasy. Přejela mě pohledem a nedala najevo žádné překvapení. Když jsem ji následovala do kuchyně, všimla jsem si, že kulhá. Než jsem se posadila ke stolu, pokusila jsem se jí krátce vysvětlit, kdo jsem a co tu dělám, tak pro každý případ, kdybych se náhodou ocitla v nesprávném bytě. Ale zarazila mě, jako kdyby už věděla všechno, co je třeba, a zeptala se mě, jestli bych si dala něco k jídlu. Jelikož všechny ty ženy nakládaly se slovy a s časem tak šetrně, rychle jsem přikývla, aby mě dění nepředběhlo a my v nějaké nejasné myšlenkové zkratce nepřeskočily řekněme od jídla k podnebí. Hostitelka, o které jsem věděla jenom to, že nebyla Stefanie, protože ta měla přijít až pozdě večer, se mě zeptala, jestli by byla klobása s chlebem dobrá volba.

„Samozřejmě vegetariánská,“ ubezpečila mě.

Souhlasila jsem, i když jsem moc nechápala to „samozřejmě“.

Klobása několikrát zasyčela a už byla na mém talíři. Indka si sedla naproti mně a otázala se, jaké je postavení žen v mojí zemi. Blekotala jsem něco o vzniku ženské scény a o tom, že byl v Lublani poprvé organizován večer jen pro ženy, na který neměli muži přístup. Opakovaně odpovídala „pochopitelně“ a „zajisté“ a přitom mi stále více připomínala Indiru Gándhíovou. Ale nabývala jsem čím dál silnějšího dojmu, že jí tak jako tak nemám co říct. Vypořádala jsem se s vegetariánskou klobásou a pak už jsme usrkávaly kávu a kouřily spíše v tichosti.

Když přišla Stefanie, hned mi řekla, že několik účastnic z underdeveloped countries má na konferenci zvláštní pozvání. Mezi těmi, které budou bydlet doma u místních aktivistek, jsem tedy byla i já. Ostatní účastnice spaly zdarma v krytu — to byl příspěvek města Ženevy. Jinak mluvila Stefanie velice málo, vlastně se mnou už nikdy nehovořila tolik jako ten první večer. Ukázala mi úzký pokojík, ve kterém budu spát, předala klíče od bytu, vysvětlila, které dveře se zamykají, a řekla, že po dvaadvacáté hodině nesmím splachovat vodu na záchodě, protože v noci platí pravidlo naprostého nočního klidu.

Druhý den jsem se vzbudila sama a neklidná. V kuchyni jsem si na komplikovaném kávovaru uvařila kávu a začala kouřit. Vtom někdo zavolal a ptal se, kde je Stefanie, jestli se můžu podívat, není-li u telefonu nějaký lístek s jejím vzkazem o tom, kam šla. Nebylo tam nic. Tehdy jsem si všimla papíru se jmény účastnic konference a adresami v Ženevě, kde bydlely. O tom mi tedy vyprávěla Sofie. Rozhodla jsem se, že je to moje příležitost, když už jsem tady, vzala jsem seznam privilegovaných třetího světa, které tak jako já přijely kvůli nešťastnému jízdnímu řádu už několik dní předem, a začala po řadě vyvolávat. První, kdo zvedl sluchátko, byla Tsumi z Tokia. Lámanou angličtinou mi řekla, ať přijdu na návštěvu do bytu, kde žije ona, protože je tam už několik dalších dívek z konference. Bez rozmýšlení jsem odpověděla, že přijdu nejpozději za hodinu. Vzala jsem klíče a mapu a vydala se do ženevských ulic, které byly toho dne na konci března pěkné, slunné a docela tiché.

Cesta městem podle mapy byla nečekaně jednoduchá, brzy jsem zjistila, že většina nás bydlí v centru. Zhruba půl hodiny po telefonátu už jsem zvonila u dveří. Čekala na mě skupina žen. Kromě Tsumi byly všechny Brazilky, Argentinky a Španělky. Usadily mě na matraci. Zapálila jsem si cigaretu a byla vděčná, že neočekávají nějakou mohutnou komunikaci. Na všem se domlouvaly halasnou španělštinou, takže jsme je s Tsumi sledovaly víceméně pouze očima. Vypravily jsme se ven. Brazilky, Argentinky a Španělky se rozešly, ale předtím se ještě líbaly na tváře. Teprve později jsem pochopila, že to nebylo loučení navždy.

Zůstaly jsme s Tsumi samy, což nám vyhovovalo, protože jsme mohly přepnout do angličtiny. Šly jsme na procházku kolem jezera a pomalu se rozpovídaly. Řekla mi, že je zaměstnána jako profesorka, že připravuje budoucí studentky a studenty na přijímací zkoušky z japonské literatury. Zeptala se mě, co dělají moji rodiče, a moje odpověď, že máma pracuje v masokombinátu, což jsem nešikovně přeložila jako pig factory, ji velmi po-
bavila.

U McDonalda jsme si koupily kávu v uzavřených plastových kelímcích a uvelebily jsme se na lavičce u Ženev-
ského jezera. Ještě nikdy jsem nepila přenosnou kávu. Když jsme si zapálily japonské cigarety, zeptala se mě Tsumi, jaké ženy se mi líbí. Slunce nádherně svítilo, seděly jsme ležérně na lavičce u modravého Ženevského jezera a Japonka se mě ptala, jaké ženy se mi líbí: můj dosud víceméně utajovaný, ne-li neexistující život se konečně podobal něčemu normálnímu. Protože jsem o této otázce neuměla ani přemýšlet, natož na ni vhodně odpovědět, řekla jsem jí, že se mi líbí všelijaké ženy, což byla v tomto období nejspíš také pravda. Tsumi se moje odpověď zdála velice směšná. „Všelijaké ženy! A prasečí továrna! Ty jsi komická osoba. Pojď, zvu tě na oběd.“

Típly jsme cigarety a vstaly. Během chůze Tsumi zničehonic popadl jakýsi amok a hodila svůj batoh na zem. Předtím vyslovovala každou větu nejprve japonsky a teprve potom anglicky, teď už mluvila jenom japonsky. Popadla mě za ramena a postavila na neviditelný bod uprostřed chodníku, s jezerem za mými zády, odběhla zpátky, zašmátrala v batohu a vytáhla velký fotoaparát.

Začala mě nadšeně fotit. Ještě pořád se smála a mlela bez ustání japonská slova, do toho ukazovala na něco nádherného v pozadí za mnou. Francouzsky hovořící kolemjdoucí se po nás ohlíželi a dobromyslně se usmívali našemu pózovacímu zápalu.

K obědu jsme měly pizzu na zahrádce restaurace. Ještě nikdy jsem nejedla plněnou pizzu a kromě toho jsem zjistila, že na sedmidenní pobyt ve Švýcarsku mám víc než dost peněz. S radostí jsem vytáhla peněženku a hledala drobné, avšak Tsumi mě přemluvila, že všechno zaplatí ona, protože už je zaměstnaná, kdežto já jsem ještě studentka.

Večer jsme měly sraz v Centre des femmes, domácí aktivistky a organizátorky konference a my všechny, které jsme přijely dříve. Poznala jsem velice mladou Keňanku, Indku a Meng z Bangkoku. Byla tam i londýnská Kyra, která mě prve nesmírně frustrovala svojí angličtinou, a skupina tří squaterek punkerského vzhledu, pro mě sympatického: Heidi z nějakého malého německého města, Fish z Manchesteru a Marie, která byla dokonce ze Ženevy. Nemohla jsem uvěřit, že Marie před lety přerušila studium, svévolně opustila rodnou, překrásnou, organizovanou Ženevu u jezera a šla žít do squatu v Amsterdamu, o kterém jsem neměla zrovna růžové představy. Holky zase nevěřily, že jsem přijela z Jugoslávie. Jak mě vůbec Rusové pustili na Západ? Bylo těžké dostat se přes hranice? Vysvětlila jsem jim, že ani ne. Ukážeš jim pas a je to. Vízum jsem ještě v životě nepotřebovala. Ano, měla jsem oficiální pozvánku na konferenci, obezřetně prezentovanou jako Ženská mediální konference, ovšem jen pro případ, že bych ji náhodou musela ukázat na švýcarské, ne na jugoslávské hranici! Vždyť Jugoslávci nikdy nebyli pod silným politickým vlivem velkého Ruska. Ostatní východní země ano, ale my ne. Poprvé jsem hovořila o politice dobrovolně a zapáleně, ne jako když se odpovídá u zkoušky. Jugoslávie ani nikdy nebyla ve Varšavské smlouvě, přestože byla pod tlakem imperialistických tendencí Sovětského svazu. Naštěstí se roku 1948 odehrál takzvaný spor Informbyra, kdy řekl Tito velkému socialistickému bratru Sovětskému svazu: „Nět!“ Potom jsme byli pod těžkým embargem, ale přežili jsme a od té doby jsme měli od autoritativní politiky Východu klid. Naše země patří do skupiny takzvaných nezúčastněných zemí, dodala jsem, celá hrdá, že jsem se na fakultě, která v té době platila za „politickou“, docela dobře naučila anglické slovní spojení non-alignet countries. Nechápavě se na mě dívaly, jako kdyby jim stále chyběly nějaké podstatné informace. „Země třetího světa?“ zkusila to deklarovaná Židovka rovněž ze Ženevy, malá Nissa, oblečená teď i po všechny následující dny konference v kožené bundě a kalhotách a především vždy usměvavá. Jinak se zabývala užitím přírodních bylinek v gynekologii, o čemž vydala o pět let později průkopnickou práci. „Naše Jugoslávka byla pozvána jako představitelka zemí třetího světa, neboť jsme se letos rozhodly, že už nebudeme jenom žvanit o tom, jak musíme prosazovat právo na informovanost a azyl pro ohrožené ženy z některých zemí.“ Byla jsem překvapená, že o Jugoslávii nevěděly vlastně skoro nic a že stejně tak nepadla na živnou půdu informace, že mluvím slovinsky a že jugoslávština vůbec neexistuje. Ještě jednou jsem zopakovala, že jsme nezúčastněná země, nevěděla jsem nic o tom, že bychom měli náležet také a především k rozvojovému třetímu světu. Ne že by mi to dělalo nějaké starosti. „Vždyť víš, oni neměli kolonie,“ zaslechla jsem v pozadí Holanďanku, která se bavila s Kyrou, jež pochopitelně odpověděla: „Oh, indeed.“ To jsem teda věděla, že jsme neměli kolonie. Takže třetí svět byl všechno to, co nikdy nemělo
kolonie?

Ale politická rozprávka skončila, jakmile nám přidělily trochu práce, když už jsme tam byly. Balily jsme do obálek nejnovější výtisky bulletinu mezinárodní organizace ILIS, který jsem každý měsíc netrpělivě očekávala na lublaňské adrese. Zdálo se mi, že jsem tak měla něco, co nikdo jiný v mé blízkosti neměl. Přestože mít to nebylo vždy snadné.

Potom přišla tanečnice a aktivistka Sofie, co mě vyzvedla na letišti, jinak původem z Kanady, protože tam byla skoro každá přistěhovaná odjinud, a přinesla mi obálku s mým jménem a adresou.

„Tentokrát ti bulletin posílat nemusíme, ne?“ usmála se srdečně.

Tentokrát jsem byla na druhé straně, na straně zasílatelek. Doma jsem byla na straně adresátek, více či méně náhodných předplatitelek, jelikož jsem první číslo bulletinu International Lesbian Information Service dostala na prvním setkání feministické sekce Lilit v Lublani. Bulletin, který vycházel v Ženevě, jsem tehdy přečetla od první do poslední strany alespoň dvacetkrát a následně jim napsala, ať mi pošlou ještě nějaké číslo. Byly příjemně překvapené, protože zatím ještě nenavázaly styky s lesbičkami z východního bloku. Tak jsem se stala pravidelnou abonentkou jejich publikace a nakonec jsem dostala i pozvánku na světové setkání Mezinárodní les-
bické informační služby. Což bylo pro mě jako pro studentku — a neodhalenou lesbičku z Jugoslávie v době, kdy tam lesbičky oficiálně neexistovaly — samozřejmě neřešitelné. Jak finančně, tak emocionálně a politicky. Přesto mi organizátorky opět brzy napsaly a slavnostně mi oznámily, že jsem nejspíš nerozuměla, že jsem pozvána na jejich náklady, protože téma konference je otázky práva na azyl pro lesbičky z třetího světa a ze zemí, kde je homosexuální orientace trestná, a že by bylo skutečně krásné, kdyby se setkání konečně zúčastnila také lesbička z východní Evropy. Tak jsem si šla do kanceláře pro letenku, kterou mi, kromě toho nešťastného poplatku, zaplatily na ILIS, a postoupila o krok dál. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se zúčastním největší a zároveň i poslední konference ILIS, která pak bude za několik let rozpuštěna, respektive připojena k organizaci gayů IGA, takže se finální sloučený produkt bude jmenovat ILGA — International Lesbian and Gay Association.

Ale ještě několik let před vznikem mezinárodního integrovaného hnutí homosexuálů jsem seděla na zemi Ženského centra v Ženevě a znovu jsem slinila obálku a Tsumi mi japonsky, s vydatnou gestikulací už podruhé vysvětlovala a ukazovala, že tyto obálky se zalepují samy. Jenom zavřeš, pohladíš a už je to slepené bez slin.

Večer jsem se sama vracela do Stefina bytu kolem rozkošných hotelů u Ženevského jezera. Lublaň už byla daleko, na své nerozlučné kamarádky Branku a Mašu, které jsem tak těžce opouštěla na letišti v Brniku, jsem během dvou předkonferenčních dnů málem ani nepomyslela. Když jsem tak spokojeně pásla očima po kouzelně osvětlených hotelech se zřízenci v nóbl livrejích, aniž by mě skutečně zajímalo, co je uvnitř za jejich zády, cítila jsem se neuvěřitelně lehce a svobodně, protože se mi poprvé v životě zdálo, že bych mohla celou svoji minulost, úplně všechno, co se mi přihodilo před Ženevou, bez váhání jedním tahem vymazat.

Ve Stefině bytě už byly Jugoslávky. Nepřicestovaly vlakem, jak se předpokládalo, ale přijely společně stopem z Bělehradu a ze Záhřebu. Jejich hlasité pozdravy, objímání, výkřiky a líbání na tváře mě vyrušily z osamělé kontemplace a skoro mě vrhly zpátky do reality, ze které jsem do Ženevy přiletěla.

„Škoda, že jsme nevěděly dřív, že do Ženevy jede ještě jedna Jugoslávka,“ řekla mi Mira, která se o deset let později stala jednou ze světově známých lesbických aktivistek. V této chvíli však byla pouze feministkou v pestré indické sukni a v „birkenstockách“, jak se pak jednou sama ironicky popsala. „Peníze na tvoji letenku bychom si totiž mohly rozdělit na čtyři díly a společně s tebou, řekněme, nasednout na vlak v Lublani.“

S tímto solidárním konceptem jsem se zrovna moc neztotožnila. Zato ve mně hlodala jediná otázka, kterou jsem se jim neodvážila položit přímo, protože v tehdejších jugoslávských časech to znamenalo minimálně nestydatou provokaci, ne-li přímo nebezpečné nařčení: „Jste všechny lesbičky?“ No, ohledně Miry jsem brzy pochopila, že nemůže být lesbička, protože neustále hovořila o tom, že už v Ženevě byla na několikaměsíční stáži u ženské organizace pro zdraví žen ISIS. Kromě toho tak vydatně, otevřeně a důrazně podporovala hnutí lesbiček na celém světě, že mi bylo ihned jasné, že sama teda lesbička být nemůže. Z Nového Sadu s ní přijela klidná Sladžana, jejíž hlas bylo slyšet většinou jen tehdy, když se jí někdo na něco zeptal. Vzhledem k tomu, že byla velice tichá a nenápadná, mohla být lesbička. Kromě toho mluvila zpěvnou a plynnou americkou angličtinou a častokrát cestovala jako tlumočnice s fotbalisty na utkání do Kanady a do Spojených států. Ale podezření ve mně budily její bílé košilky s drobnými krajkami na límečku a s bočními švy, které zdůrazňovaly prsa. Znamení tohoto druhu spolu s trvalou ondulací tehdy na možnou lesbickou orientaci neukazovala. Navíc byla Sladžana doslova ze všeho nadšená — z jídla, z vegetariánských klobás, ze smradlavých mušlí, z nasládlých nápojů, ze střech ženevských domů, z francouzských slov. Pro ni bylo všechno „Jé, to je tak krásné!“ nebo „Jé, to je tak dobré!“ Načež Mira vždycky nevrle vyprskla: „Co je zas? Co se ti zdá tak dobré?“

Třetí jugoslávská účastnice byla Doris ze Záhřebu. V ladně splývavém kalhotovém kostýmu a ještě stále nezmačkaném baloňáku působila jako úřednice nebo maskovaná měšťanská dáma, ve které by nikdo nehledal solidární stopařku. Její šedohnědé vlasy byly vždy upravené a sepnuté do ohonu (během cestování), nebo hladce sčesané až po ramena, nehty udržované a natřené růžovým lakem, jehož odstín se podobal barvě lidské kůže. Mluvila pomalu a kriticky. Nic se jí nelíbilo a nerada chodila pěšky, protože všude bylo daleko a prašno a chladno nebo horko. V Záhřebu měla svůj byt, ve kterém téměř nikdy nevařila, psala nesrozumitelné texty na hranici esejů a osobních svědectví, a když šla u sebe doma vykonat velkou potřebu, museli hosté na plné kule poslouchat desky Klause Nomiho nebo Laibachu. S tím vším jsem se seznámila až zhruba čtyři měsíce po konferenci, když jsem ji v jejím čistém záhřebském domově navštívila. Ovšem už v Ženevě byla tak vzdálená jakékoliv představě o lesbickém image, že mi bylo hned jasné, že náklonnost k ženám určitě má. Kromě toho uvařila beze slov tureckou kávu. Sedly jsme si ke stolu, zapálily cigarety a začaly mluvit jazykem, který připomínal
přízračnou jugoslávštinu, jak si ji představovaly cizinky. Pokud bych někdy předtím byla na brigádách nebo na štafetách v Bělehradě, zřejmě by mi ta scéna něco připomínala. Ale byla jsem poměrně nespolečenský člověk, který by nepřežil ani školní docházku, pokud by ji přestávky mezi hodinami nerozbíjely na únosné časové jednotky, a co teprve bratské srazy mládeže.

Mezitím Mira zběsile listovala v novém, konferenčním bulletinu ILIS.

Přikývla jsem obezřetně, protože jsem nevěděla, kam zamíří se svojí kritikou, která už se v pozadí promítala.

„Plakát je v pohodě!“ řekla rozvážně Doris. „Jsou tam zahrnuty i ženy jiné pleti.“

„No, něco jsem snědla… před třemi hodinami,“ odpověděla jsem nejistě.