Ziemowit Szczerek, narozen 1978 v Radomi, spisovatel, novinář a překladatel zabývající se problematikou regionalismu ve střední a východní Evropě. Vystudoval práva a politologii. Píše prózu, je fanouškem moderních dějin střední Evropy a gonzo žurnalistiky. Jeho knihy Přijde Mordor a sežere nás aneb Tajná historie Slovanů (2013) a Tetování s tryzubem (2015) byly nominovány na prestižní polskou literární cenu Nike. Autor mnoha rozhovorů, reportáží a povídek. Spolupracuje mimo jiné s časopisy Polityka a Nowa Europa Wschodnia. Do polštiny přeložil esej Huntera S. Thompsona The Kentucky Derby is Decadent and Depraved. Žije v Krakově.

Větrné mlýny

Ziemowit Szczerek

Přijde Mordor a sežere nás

aneb Tajná historie Slovanů

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury České republiky

a Nadace Český literární fond.

Z polského originálu

Przyjdzie Mordor i nas zje, czyli tajna historia Słowian

přeložil a poznámkami opatřil Michal Lebduška

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2017 jako svou 423. tištěnou

a v roce 2018 jako svou 36. elektronickou publikaci

K vydání připravila Marcela Komínová

Jazyková redakce Petr Stejskal, Patrik Linhart

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G3 (www.suitcasetype.com)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-250-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-268-2 (eBook)

Překlad Michal Lebduška

Omlouvám se vám, pánové,

strašně se vám omlouvám.

To se nemělo stát.

Józef Piłsudski Ukrajincům, které podrazilo Polsko

Internační tábor v Szczypiorně 15. května 1921

Obsah

1 — Ó jé

2 — Sebevražda Bruna Schulze

3 — Beat

4 — Orlata

5 — Byznys

6 — Kyselina

7 — Syrobřičtí

8 — Gonzo

9 — Kamenecký hardcore

10 — Sovětská socialistická republika Edenu

11 — Cesta do Mordoru

12 — Havran Travel

13 — Střední Evropa čili nezávislost Zakarpatí

14 — Orientalismus

Poznámky

1 — Ó jé

Celník v čepici jako víko od kanálu se koukal na můj pas.

„Lukáš Ponczyński,“ přečetl.

„No jo,“ řekl jsem mu, „nic s tím nenadělám.“

„Drogy nemáš?“ zeptal se polsky, divně, bez přízvuku, a ten chybějící přízvuk neseděl k jeho špatně padnoucí uniformě, k té jeho čepici o průměru cyklistického kola, ke které ostatně neseděl ani připnutý tryzub [1], protože tryzub sedí k čepici rakouského vzoru, a ne k téhle sovětské pánvi.

„Proč?“ zeptal jsem se a civěl na tu čepici. „Drogy? A proč?“

Usmál se a na chvíli tím úsměškem připomínal Eugeniusze Boda [2] z předválečných plakátů. Orazítkoval mi pas. „A proč na Ukrajinu?“ zeptal se ještě Bodo.

„Hledat kosti předků,“ odpověděl jsem, i když jsem zrovna moc předků na Ukrajině neměl. Celník se rozesmál.

„Běž,“ řekl a posunul po desce, ze které se loupal lak, pas na moji stranu, „hledej.“

Minibusům se tu říkalo „maršrutky“. To mi řekl Havran, který byl na Ukrajině už dřív. Teď jsme šli ve dvou přes zaprášený nerovný plácek. Rozhlížel jsem se. Poprvé jsem viděl ten postsovětský prostor. Svět, který jsem si doteď mohl jenom představovat, získával tvar, a to jaký. Nějací chlápci po něm chodili v kostkovaných papučích. Ježíš namalovaný na stěně kostela byl tmavý jako Kavkazan. Od plechových kopulí se odráželo slunce, které oslepovalo oči.

Civěl jsem kradmo na ruský frajery v černých kalhotách a teniskách. Poprvé jsem je viděl v jejich přirozeném prostředí. Frajeři vyzařovali klid banditů, ale bylo vidět, že stačí vteřina, jeden impulz, půl impulzu, aby je to nakoplo. Cítil jsem to. Stáli, plivali si pod nohy, o něčem se polohlasně bavili a stříleli kolem sebe očima.

A maršrutky byly staré mercedesy sprintery, fiaty ducata nebo volkswageny transportery. Byly jako tažní voli: velké, zaprášené a rozpláclé od neustálého přetížení. Některé měly na boku německé nápisy: tuhle KREUZBERG KEBAB MUSTAFA, támhle WURST UND SCHINKEN GmBH. Vypadaly jako prodané do otroctví. Musely zapomenout na svůj šťastný život na Západě, na rovné silnice a automatické myčky, na garáže a vysávání čalounění jemnýma rukama. Tady byly zapřaženy do pomalé práce ve špíně a dřely až do smrti. Osud otroků. Jejich kovové kosti měly na věky zapadnout do toho bláta a nikdy ani nic nezúrodnit. Mercedesy sprintery a volkswageny transportery už nikdy neměly spatřit vypucovaný Vaterland, alles ist verloren, alles ist kaputt. A teď stály kaput v tom žlutém vedru, které zalévalo západní konec Ukrajiny.

Karosérie naší maršrutky, na jejíž palubní desce ležel karton s nápisem Lviv, byla rozpálená jako plotna ve staré kuchyni. Nedalo se jí dotknout. Nasával jsem do sebe tu novou realitu, která byla ve vedru hustá jako puding.

Hodili jsme batohy do kufru a sedli jsme si. V rozpáleném, ještě prázdném vnitřku tančila smítka prachu. Smrdělo to tam koženkou, olejem a benzínem. Byl to příjemný zápach.

Řidič měl zeleně potetované paže. Byl tam nějaký žralok, nějaká mořská panna. Díval jsem se, jestli tam nemá Lenina, ale neměl. Ale naštěstí tam byla aspoň hvězda. Nehýbal se, dokud celou maršrutku od stěny ke stěně a od podlahy ke stropu nezaplnilo růžové lidské tělo oblečené do seprané bavlny. Teprve potom se mu pohnuly svaly pod těma zelenýma kérkama. Zařadil jedničku a maršrutka vyrazila. Chvíli to vypadalo, že ten aspoň pětkrát přetížený minibus se rozplácne jak široký, tak dlouhý na unavený asfalt, ale po chvíli chytil dech a zázračně se vyvalil z plácku na silnici.

Bylo horko a dusno, ale nedovolili otevřít okna. Když jsem to zkoušel, tak na mě hned začalo půl maršrutky vřískat, abych zavřel, protože na ně všechny táhne a umřou. Křičeli na mě bábušky, křičeli na mě mladý frajeři se špičatýma botama, křičely holky, které měly na krku pověšené mobily, ze kterých letělo bzučící ruské disco.

„Nech to bejt,“ řekl Havran s lhostejným výrazem znalce tématu, „nijak ti to nepomůže. Tady se vokna votvírat nesměj. V autobusech, vlacích. Nesměj a tečka. Je to zakázaný. U nás se mlíkem nezapíjí maso a vodou ovoce a tady se při jízdě nevotvíraj vokna. Sedni si na prdel a respektuj to.“

Ano, Havran už byl na Ukrajině dřív, a proto teď dělal mudrce-průvodce.

Vrátil se z té Ukrajiny jako traper z divokých hor a tak dlouho vyprávěl v Krakově o zázracích a výstřednostech Východu, že jsem se s ním vybral — uvidět to na vlastní oči. A tak jsem tady.

Za špinavými závěsy se táhla Halič. Teď už ukrajinská, ne polská. A všechno to vypadalo, jako kdybych vjel na území alternativních dějin své země. Ve skutečnosti to tak vlastně bylo.

A potom jsme vjeli do Lvova.

To město by nemělo existovat — myslel jsem si, když jsem se díval přes okno. Polský mýtus jeho ztráty je tak silný, že by nemělo existovat. Ale ono si v klidu stálo, a navíc drze vypadalo víceméně tak jako před svojí regionální apokalypsou…

Hned když jsme vysedli z maršrutky na lvovské zemi, letěl Havran do lékárny koupit ten legendární nápoj Vigor, o kterém jsem toho od něj už tolik slyšel.

„Ten vigor,“ říkal Havran, „to je formálně lék, a proto se dá koupit jenom v lékarně. Nevím, na co je to lék, na něco, výtažek z dvanácti bylin, dvanácti ukrajinskejch bojovníků, men, a funguje jako baltskej čaj z Pelevina, kokain s vodkou. Všichni Poláci, který jezděj do Lvova, to tu pijou.“

Sedli jsme si na nějakym příšernym hřišti plným vajglů, rozbitých lahví. Hned vedle stál pomník Stepana Bandery. Bandera byl v kravatě a v rozevlátém rozepnutém trenčkotu a tvářil se tak, jako kdyby stál na zastávce tramvaje a vzpomněl si, že zapomněl vypnout žehličku. Byl zoufale gigantický a tím, jak byl přerostlý a ztracený, budil hlavně soucit.

Sedli jsme si a Havran smíchal vigor s kvasem. Pili jsme a dívali se, jak po náměstíčku pomalu chodí lidé. Dokonale ladili s okolím. Stejně jako ono sotva sbírali vlastní tvary dohromady.

No ale vigor fakticky fungoval. Pil jsem ho a — fakticky — jsem cítil, jak do mých žil vstupuje síla, moc a euforie, kterou jsem necítil už hodně, hodně dávno.

A čím víc jsem pil, tím víc se mi tu líbilo. Protože tu všechno bylo hrozně hustý. Krutopřísný.

Sovětská auta se řítila po těch monstrózních dírách jako magoři a ztrácela různé zrezivělé části. Jako živé mrtvoly ve filmech o zombie apokalypse. Ze stěn starých domů trčely komíny od kamen. Na střechách rostly stromky. Na trávě, někde na Žovkevském předměstí, ležela stará babička. Přiběhli jsme, abychom jí pomohli, a ucítili jsme z ní strašný smrad alkoholu. Snažili jsme se ji postavit na nohy, ale babička naši pomoc nepotřebovala. Ležela si na slunci, z dechu jí táhl alkohol a bylo jí na světě dobře jako Dionýsovi povalujícímu se před sudem. Mírným hlasem nám řekla, abysme šli do prdele, a tak jsme ji nakonec nechali na tom trávníku a šli se sami opíjet. Vším, čím se dalo.

Vedro se valilo z nebe a prodavačky, které vycházely z obchodů na cigaretu, se krčily v maličkých kouscích stínů, které vrhaly okraje střech. Úplně jako kdyby se schovávaly před deštěm. Ulice vypadala, jako by svět posledních sto let jenom stárl. Opotřebovával se. A nic víc. Dlažební kostky na ulicích se rozjížděly do stran a klesaly do bláta. Chodníky připomínaly pádící bystřinu ztuhlou v betonu. Místy zely otevřené kanály. Domy přetékaly stářím, špínou a devastací.

Nechápal jsem, proč se tu cítím tak dobře.

Po náměstí se procházeli starší Poláci: místní i turisté. Na první pohled se dalo poznat, kdo je kdo. Turisté se pomalu courali, se zanícenými výrazy ve tváři, trochu vážným krokem a polohlasem naříkali. Nahlas se ale asi báli. Stěžovali si, že je všechno rozjebaný, že zničený, že UPA, že Bandera. Ječeli, že Jalta a Stalin. Mleli, že Szczepcio a Tońcio [3].

Místní Poláci se zase rychle motali, stříleli očima na všechny strany jako lidé větřící kšeft. Bezchybně z davu vytahovali turisty z Polska, přicházeli k nim a ptali se, jestli nepotřebují pronajmout byt nebo si koupit plánek s polskými názvy ulic. Aby je nalákali, přihazovali pár slov o zlých Ukrajincích a slávě dávné Rzeczpospolity.

A ti Poláci z Polska se chytali na ten švindl Poláků z Ukrajiny jak mladé rybky. Stačilo, aby přišel takový lvovský Polák, povyprávěl o předválečném Lvově, zanotoval V deštivý a ponurý den, řekl: „Czujcie si jak u siebi w domu, bo to i wasze miasto, ta joj“ [4], a Poláci z Polska už byli celí v slzách, roztáli, byli celí naměkko, jako kdyby je srazilo auto, už fňukali, už jim teklo z nosu, už vytahovali peněženky, kupovali plánky, průvodce, pronajímali si byty.

A přesně takový lvovský Polák k nám přišel. Jmenoval se Jurij. Ačkoliv mluvil průměrně polsky, přísahal, že je Polák z masa a krve. To na nás ale dojem nedělalo, protože poslední věc, kterou jsme tenkrát ve Lvově hledali, byla polskost.

„Dobře, že Lvov neni polskej,“ říkal jsem akorát Havranovi v povigorovém proudu slov. „Co by to bylo za fun přijet do polskýho Lvova. To je, jako kdybys jel do Poznaně. Nebo do Vratislavi. A takhle — no prosím. Co se tady všechno děje. No ne, starej. Podívej se. Hustý. Krutopřísný. Men.“

A lokl jsem si vigoru, po němž už svět nebyl tím, čím byl.

No ale přišel ten Jurij. S knírem pod nosem, smutnýma očima a s mapou Lvova na prodej. A říkal, že má levné bydlení. Mapu jsme nechtěli, ale nějaký nocleh by se hodil, zhodnotil situaci Havran a těžko se s ním dalo nesouhlasit, protože večer se pomalu blížil, byli jsme už pěkně pod parou, ale spíš bez plánů. Zeptali jsme se Jurije, kde má ten byt, na což odpověděl, že kousek, že klídek.

„Dobře,“ řekl Havran, „tak shodíme batohy a budeme mít kde chrápat. No a víš,“ ztišil hlas a spiklenecky se na mě podíval, „máme místního. Chápeš.“

Pokýval jsem hlavou, že ano. Ale potom, co jsem se zamyslel, řekl jsem, že ne.

„No,“ povzdychl si Havran, jako kdyby se bavil s idiotem, „máme místního, s kterým můžeme chlastat. Co je to za Ukrajinu, co je to za hardcore bez pití s místníma, men. U Rusáků se musíš s Rusákama napít. Jinak to nejde.“

„Ale dyť řiká, že je to Polák.“

„Jakej to je, kurva, Polák,“ odpověděl Havran. „A i kdyby to byl Polák, tak je to stejně Rusák. Dovedeš si to představit — bydlet tu celej život a nebejt Rusák?“

„Jdeme, jdeme,“ netrpělivě říkal pan Jurij a podivně nejistě se rozhlížel kolem.

Blízko to však nebylo. Šli jsme podél tramvajových kolejí, které vyhřezávaly z dlažby jako vyrvané žíly na rukou, a potom jsme uhnuli doprava, do průsmyku mezi trpasličími domy.

A vešli jsme do jiného světa.

„Kde to sme?“ zeptal se Havran a rozhlížel se kolem s očima jako dvacetikoruny.

„Zamarstyniv,“ odpověděl Polák Jura. „Vlastně Zamarstynov,“ opravil se.

„Ynov, ynov, ne yniv,“ poplácal Havrana po zádech.

To okolí nevypadalo jako nic, co jsem do té doby viděl. Byla to čtvrť, která dokazovala, že lidská obydlí se mohou sama rozrůstat a šířit jako lesy, jako plevel. Stačí je neplít. Že to, co vytváří člověk, se nijak neliší od přírody a stejně jako les obrůstá křovím, mechem, jmelím, tak tady všechny domy obrostly nějakýma boudama, nějakýma papundeklovýma deskama, dokonce i kusama billboardů, který byly montovaný místo stěn a střech přístřešků. Ta realita se vytvářela sama, bez plánu, a řídila se jenom vlastní vnitřní potřebou a možnostma jejího splnění. Forma a estetika byly odhozený jako absolutně druhořadý záležitosti. Jako zbytečnej luxus.

No a všechno to se rochnilo v zelené koupeli s pěnou. Stromy a křoví řádily jako posedlé. Hordy trávy najížděly na všechno, co jim stálo v cestě, a nepříroda se svobodně slévala s přírodou: chomáče kabelů visely jako liány, haldy rezavějícího železa a vlastně všechno ležící bez ladu a skladu na dvorech připomínalo něco organického, co za chvíli začne vypouštět šlahouny a větve.

Přitom veškerá společná část — veřejný prostor — zkrátka neexistovala. Silnice tu nebyla, protože tomu rozježděnému děravému prostoru se dalo těžko říkat silnice. A to už vůbec nemluvím o takovém přepychu, jako jsou chodníky.

A do toho všeho to v tom všem bordelu strašně vonělo čerstvě praženou kávou.

„Kavozavod,“ řekl Jurij, když si všiml, že krčíme nosy jako králíci, a ukázal na cihlovou budovu stojící za řadou domů. „Tam vyrábí kávu.“

Doma u Jurije bydlela jeho žena — věčně uražená paní s nosem ořezaným jako tužka. A staří rodiče: dědeček šťastný jako pes a roztomilá babička. Sám dům připomínal několik domků ze zahrádkářské kolonie sesunutých dohromady a spojených do jednoho organismu. Každý pokoj byl z úplně jiného světa. Nejúchvatnější byly pokusy ten beztvar ozdobit. Záhonky na dvorku byly ohrazené pseudozídkou z úlomků cihel položených na trávě a ta pseudozídka byla s celou vážností nabarvená bílou barvou. Na stěnách visely sádrové štuky, které musely kdysi spadnout z nějakého domu.

S dědečkem a babičkou se nedalo bavit. Na všechny otázky odpovídali například: „Ježíš Kristus král Polska, aleluja, aleluja, amen“ nebo „Kdo jsi? Polák malý, bolševika hoň, hoň, hoň“. Budili dojem, jako kdyby úplně nechápali, co říkají.

Shodili jsme batohy v pokoji, který vypadal jako kajuta na nějaké kocábce, zaplatili jsme Jurijovi a vyšli na dvůr.

„Tak jak?“ zeptal se Havran s úsměvem přes půl tváře a ještě nezapálenou cigaretou v ústech.

„No,“ musel jsem uznat, „dobrý.“

Sedli jsme si ke stolku postavenému pod třešní. Byl přikrytý plastovým ubrusem přišpendleným k desce, aby jej to neodfouklo. Podal jsem Havranovi oheň. Babička přišla se dvěma čaji. Vyšel i dědeček. Vyndal cigaretu a zapálil si ji sirkou.

Havran zakašlal.

„Prošu pana,“ protahoval s východním přízvukem a díval se na dědu, „gdě by tu možna kupiť vodku?“

Vyprskl jsem smíchy. Děda vycenil zuby a odpověděl lámanou polštinou: „Ještě Polsko nezhynulo, dej nám, Bože, zdraví.“

„Má alzheimera,“ vysvětlil nám pan Jura, který se objevil ve dveřích. „Jdete, pánové, ještě do města, poguljať? Za chvíli už bude tma.“

„A… e…,“ nevzdával se Havran. „A co takhle nějakýho panáka? Nějakýho na cestu?“

„Jakýho?“ předstíral pan Jura, že nerozumí, protože bylo vidět, že není zrovna dvakrát naladěný na myšlenku dát si panáka.

„No, mohli bysme,“ naznačil Havran gesto, jak do sebe hází panáka, „se něčeho napít?“

Pan Jura se na Havrana podíval s chladným výrazem, potom na mě, povzdechl si a šel dovnitř. Vrátil se s vodkou a dvěma panáky. Nalil nám.

„A vy?“ zeptal se evidentně rozčarovaný Havran.

„Já nepiju,“ odpověděl pan Jurij.

Vypili jsme je mlčky, poděkovali jsme a vyšli ven.

Havran se cítil podvedený.

„Co je to za dům u Rusáka, kterej nepije,“ vrčel. „Moh to říct hned na začátku, to bysme si našli někoho jinýho! Do hajzlu…“

„No,“ odpověděl jsem dost bezmyšlenkovitě a rozhlížel se po okolí, „podívej se. Támhle je krám. Pojď, koupíme si ňákýho lahváče.“

Bylo to něco lepšího než lahváč. Jmenovalo se to Džintonik a prodávalo se to v malých lahvích po 0,33 l. Žena za pultem používala počitadlo. Koupili jsme si ještě — čistě ze zvědavosti — několik balení sušených ančoviček a vyšli jsme ven do večera vonícího kávou. Ve dveřích nás minul voják jednotek ministerstva vnitra. Byl vysoký jako maják. Měl černý baret a gigantické tuhé nárameníky, které mu trčely daleko za ramena. Díval se na nás zvědavě, jako bychom byli nový, neznámý druh člověka.

Stejně se na nás dívala paní průvodčí v tramvaji. Vrtěla se na plastové sedačce v modrém plášti, domácích pantoflích, s rolí lístků pověšenou na krku, a nenápadně nás sledovala. A my jsme sledovali ji.

A znovu jsme byli na lvovském náměstí, s tím rozdílem, že už se začalo stmívat. Motali jsme se zruinovanými uličkami, popíjeli jsme džintonik na střídačku s vigorem a už nám totálně třeštily hlavy.

Byli jsme zrovna v nejlepším před arménskou katedrálou, když k nám přišla na růžovo naondulovaná baba, polsky pochválila Pána Ježíše a zeptala se, jestli nehledáme nocleh, protože kdyby něco, tak ho má.

„Už máme,“ řekl Havran, „děkujeme.“

„A u koho?“ zeptala se a mhouřila oči.

„U nějakýho Jurije,“ odpověděl Havran.

„A kde?“ naléhala baba. „Jurij, Jurij,“ zamýšlela se.

„Na Zamarstynově. Na Květové. Teda Kvitové. Teda Květové. Teda, no.“

„Cože to!“ vykřikla baba, když se domyslila, o kterého Jurije jde. „U toho zloděje!“

„Ee,“ řekl Havran, „moc po nás nechtěl. Ale nechtěl se napít vodky…,“ postěžoval si.

„Ale on není Polák! Jenom to předstírá!“ mávala rukama baba, „on je nekoncesovaný, falešný Polák a snaží se tím oklamat polské turisty.“

„Smůla,“ zamumlal jsem. „Co se dá dělat.“

„Odejít od něj!“ řekla rozhodně. Vypadala jako stereotypní Ruska, zlaté zuby, růž na suchých tvářích. Ruska, kterou někdo špatně dabuje do polštiny. „Jít přespat ke skutečným Polákům! Poláci k Polákům!“

„No, tak příště,“ řekl Havran, „určitě. Poláci k Polákům a tak dál. Ale teď promiňte…“

„My tady máme takové sdružení,“ píchla mě bolestivě na solar. „Sdružení polských majitelů polských bytů k pronájmu polským turistům přijíždějícím na lvovskou zemi, ve zkratce ESPÉEMPÉBÉKÁPÉPÉTÉPÉENELZET, zopakujte to, zapamatujte si…“

„Popokatepetl,“ zopakoval jsem poslušně.

„Ano, a jenom my jsme koncesovaná polská organizace, která má monopol na pronajímání bytů patřících Polákům polským turistům…“

„A kdo vydává koncesi?“ zajímal se Havran. Baba ho ignorovala.

„Nahlašte prosím každý případ zneužití a vůbec, no, každý případ, kdy ze sebe Nepolák dělá Poláka, a nejlepší bude jet k tomu Jurijovi už teď, vzít si bagáž, a, vážení, já tady mám takový pěkný byt kousíček odsud na Doro… Sykstuské [5], tak pojďte, pajeděm…“

„Děkujeme, děkujeme, Bůh vám žehnej, paní, až se znovu přijedeme podívat na město Lvov, semper fidelis [6], lis vitalis,“ vymlouval se Havran, klaněl se až k zemi a couval jako rak. Rychle jsem pochopil jeho taktiku a začal jsem dělat to co on. Museli jsme vypadat divně, když jsme se klaněli před naondulovanou fúrií s pazourama jako ježibaba, protože lidé se zastavovali na ulici a dívali se, co z toho bude — možná nějaké pouliční divadlo? Ale my jsme se otočili a šli jsme dál. Arménskou ulicí.

Po desáté už město zavíralo. Tak to tehdy, v dva tisíce druhém roce, bylo. V deset končil život a Lvov, ostatně podobně jako v té době Varšava, se měnil v ložnici. Pořádně nalití jsme se ploužili uličkami a hledali jsme cokoliv, co by bylo otevřené a prodalo nám promile.

Konečně, někde v okolí ulice Lesji Ukrajinky, jsme uslyšeli známé zvuky. Velmi známé. Byl to Bál u veteránů. Hospoda byla v přízemí a přes okno byli vidět muzikanti: vypadali jako opravdoví Baťaři [7] — kostkované čepice, saka, šátky kolem krku, všechno měli. Vešli jsme dovnitř. Sedli jsme si ke stolku a vokalista — vysušený děda, který vypadal tak, že by se Himilsbach [8] znepokojil, kdyby ho viděl — zachraptěl: „Opivnoči si z’javyly jakis dva cyvili. Mordy podrapani, kosty jak badylja.“ [9]

„Ty,“ řekl konsternovaný Havran.

„No vlasně,“ odpověděl jsem a pozorně poslouchal.

„Nic nikomu ne vpovily, tilky mordy byly…,“ [10] zpíval děda.

„A kurva,“ řekl Havran zamyšleně.

„No,“ odpověděl jsem.

„Pivo, nebo vodku?“ zeptal se číšník.

„Vodku,“ řekli jsme oba najednou.

„A šo,“ řekl číšník, pozorně se na nás díval a usmíval se pod strašně číšnické vousy, „vy dumali šo sered baťariv Ukrajinciv ne bulo, čy šo?“ [11]

„Sám si nebulo čyšo,“ zamumlal pod nosem Havran, když číšník odcházel s objednávkou.

2 — Sebevražda Bruna Schulze

Teoreticky jsme jeli doDrohobyče hledat Schulze, ale veskutečnosti jsme hledali Východ. Tu východní, postsovětskou exotiku. Ruskost.

Řidič maršrutky vypadal jako magor. Byl to kus čůráka avrčel nanás všechny kolem. Namě anaHavrana taky.

Jedno oko měl zelené adruhé modré. Všiml jsem si toho, když jsem mu platil zalístek akdyž jsem mu napalubní desku házel dva modré Jaroslavy Moudré[12]. Díval se namě tím svým výrazem šílence avěděl jsem, že to bude drsný. Ataky bylo, protože magor se řítil prostředkem silnice, přesně uprostřed místa, kde měl být namalovaný dělicí pás (ale nebyl), aničeho se nebál. Havran, viděl jsem, že se taky trochu bojí, se tvářil jako že ne, že nemá strach, není to jeho premiéra, už je Východem ostřílený.

Magor celou dobu někoho předjížděl. Vypadalo to, jako kdyby to bylo jeho životním cílem. Předjet zaživot co nejvíc aut. Omilimetry se vyhýbal čelním nárazům, ale pořád polykal auto zaautem, celý ten rozpadající se postsovětský silniční cirkus. To, co se dělo nasilnici, byla totiž slavnost živých mrtvol. Chcípající žiguli, polomrtvé záporožce, žijící už snad jenom zapomoci nějaké magie, volhy, které kňučely omilosrdnou smrt, o konec trápení.

Bylo poledne avedro, pole se táhla až nahorizont avypadalo to, jako kdyby všechno hořelo zelení.

„Nezdá se ti, že horizont je jakoby dál než unás?“ zeptal jsem se Havrana trochu zasněně.

„Ne,“ zabručel Havran aani se nepodíval okénkem ven. Byl naštvaný. Díval se nafotky vefoťáku. Udělal je včera večer adneska ráno veLvově. Byly nanich hlavně bordel, zkáza adestrukce. Velmi malebné. Arůzné zajímavosti: anglické menu zlvovské restaurace, nakterém bylo kuřecí stehno přeložené jako chicken foot akuře počínsku jako chicken on People’s Republic of China. Nebo chlápek naulici převlečený zaprase, který propagoval nějaké řeznictví, jehož majitel si vzal příliš silně ksrdci pravidla západního marketingu. No anenápadně vyfocený milicioněr, který chcal nakolo svého auta značky Lada Samara najedné znevyasfaltovaných uliček naZamarstynově. Teda — Havran si myslel, že ho fotí nenápadně. Milicioněr — mladý cucák, který vypadal, jako kdyby právě skončil základní školu, si toho totiž všiml azačal naHavrana křičet. Zapojil jsem se, takže začal řvát inamě. Chtěl naše pasy, které jsme mu nedali — když totiž dáš cucákovi doklady, tak je potom musíš vykoupit zatěžký prachy. Abylo evidentní, že mu jde přesně oprachy. Oco taky jinýho? Chtěl sto dolarů zaurážku veřejného činitele. Havran se mu vysmál dotváře. Milicioněr doněho dost nečekaně strčil achytil ho zaruce. Než stačil zareagovat, tak už stál zkoprnělý Havran tváří kplotu, srukama opřenýma oplaňky anohama doširoka amladej mu prohledával kapsy. VHavranových maskáčích našel provázek, přesunul jej vedle, apotom— nožík. Frajerskej, švýcarskej, kterej měl snad padesát čepelí: naryby, namaso, nakonzervy, ktomu ještě nějaké šperháky, byla tam dokonce ibaterka, chyběla snad jenom vrtačka. Cucák si sním chvíli pohrával apotom Havranovi strčil nůž pod nos ařekl mu, že je to chladná zbraň ato je vážný zločin, protože taková zbraň se naUkrajinu nesmí převážet, aže to pro nás skončí vězením.

„Dobře, kolego,“ řekl Havran polsky, „neser, kolik?“

„Sto,“ řekl cucák a soustředil se jakoby na otevírání azavírání nože. Havran sáhl popeněžence avyndal sto hřiven. Cucák se rozesmál.

„Dolarů. Říkal jsem přece.“

„To ses posral, ne?“ zavrčel Havran.

„Kolik dáš?“ smlouval milicioněr.

„Můžu ti dát pět.“

„Davaj pas.“

„Deset.“

„Pas davaj.“

„Tak kolik?“

„Sedmdesát.“

„Poslouchej,“ Havran se snažil zachránit si zbytky důstojnosti, aproto naněho vrčel jako pes, „můžu ti dát maximálně dvacet aani, kurva, cent víc.“

Cucák přimhouřil oči, světlemodré jako sukně Nejsvětější Panny Marie.

„Dobře,“ řekl, „davaj dvacet.“

Havran vytáhl dvě desítky zvnitřní kapsy kalhot. Musel je mít připravené napodobné příležitosti. Cucák přikryl dlaní jeho dlaň aprachy, jako naHoudiniho představení, zmizely.

„Davaj nůž,“ Havran natáhl ruku. Cucák mu strčil pod nos zavřený nožík.

„Konfiskát,“ řekl, „je to moc nebezpečný nástroj.“ Schoval nožík dokapsy, přistoupil kesvé ladě samaře, kýval se přitom jako kovboj, vlezl doní aodjel. Nafotku zapomněl. Anebo mu byla odzačátku uprdele. Havran zaním vypustil takovou sprchu nadávek, že až baby ze sousedních domů vyšly naverandy.

No ateď se Havran cítil ponížený anaštvaný.

Nadrohobyčském nádraží prodávaly smutné bábušky, co se dalo. Nějaké balónky, nože, ručníky. Postupně se zbavovaly všeho, co se jim zaživot podařilo nahromadit, tak, aby ještě doklepaly těch několik let. Nikdo nic nekupoval, protože jejich životy nikdo nepotřeboval. Každý měl dost vlastních problémů snalezením smyslu toho svého.

Chlápci vnádražní hospodě shodně tvrdili, že zaSajuzu bylo líp ačlověk by musel být slepý, aby — sice neochotně — nechápal, že měli pravdu.

„Jde oto,“ vysvětloval chlápek súčesem à la sedmdesátá léta, který vypadal jako Kazimierz Deyna[13], „že do komunismu se pustili ti, kteří neměli. To znamená— Moskalové[14]. Naco šáhnou, to zkurvěj,“ tvrdil apil svoje pivo sklidem, který divně neseděl dotý rozesraný apokalypsy, která panovala všude kolem.

Dopili jsme pivo azačali jsme se sbírat kodchodu. Nechtěli jsme, aby ta energie, která tady unikala jako plyn ze sporáku, nevybouchla, když jsme byli uvnitř.

„Jo,“ odpověděl Havran, který si evidentně potřeboval naněkom zchladit žáhu, „když seš nezaměstnanej akaždej tě zjebe, tak tě to skvěle osvítí.“

Table of Contents

1 — Ó jé

2 — Sebevražda Bruna Schulze

Obsah