Veronika Šikulová  Mezerovitý plod

„Mezerovitý plod“ je prvním příznakem nákazy včelstva. Napadený úl, domov, do nějž se vkrádá nemoc a smrt. Sama hrdinka stejnojmenné prózy Veroniky Šikulové jako by čelila nákaze: její milovaná matka umírá, manžel se proměnil v cizího podivína, dospívající syn se od ní odpoutává. Ona stárne a neví, jak dál. Přesto je její vyprávění plné barev a zemitého humoru; vzpomíná na dětství a mladá léta, přidává příběhy postav z široké rodiny i sousedů z rodné Modry. Vzniká tak kniha, v níž jsou představeny všechny podoby citu, čistý a hluboký proud vyprávění o ničem menším, než je lidský život.

Veronika Šikulová

Mezerovitý plod

česi, čítajte

svazek 14

Veronika Šikulová

Mezerovitý plod

Tento projekt byl realizován za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikací (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentují názory Evropské komise a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejich obsahem.

Tato kniha vyšla s finanční podporou Komisie SLOLIA, Literárne informačné centrum, Bratislava.

Ze slovenského originálu Medzerový plod přeložila Kateřina Tučková

V roce 2019 jako čtrnáctý svazek edice současné slovenské prózy Česi, čítajte a svoji 531. tištěnou a 47. elektronickou publikaci vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

K vydání připravila Lenka Brodecká

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-346-7 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-350-4 (eBook)

Modra.

Večer v mámině bytě na Dukelské.

V seznamu nájemníků bytových jednotek činžáku jsou samá mužská příjmení. Hlavy rodin.

Máma ve svém bytě žije sama. Hlavou rodiny byla odjakživa ona. I když si někdy její muži mysleli něco jiného. Máma je introvertka, mluví ale rázně a forte. Ony se sestrou diminuendo…

Naše hrdinka má neklidné prsty, neustále je proti sobě skládá a rozkládá tak, že se dotýkají špičkami, život jako by však měla soustředěný v hnědých očích. Všechny u stolu dokáže zaujmout i rozesmát, duchaplností přímo oplývá, ale přitom se v nitru nemůže zbavit dojmu, že to je jen zkouška na nějakou významnější příležitost, která se však pravděpodobně nikdy nenaskytne. Nejradši má party, kde je sranda.

Máma je nemocná. Se sestrou se slétají do jejího bytu jako vlaštovky. Den co den chodí na ozařování, jednou za týden na chemoterapie, potom jí není dobře, a tak přijdou i mimo program. Vlastní život odstrčily stranou. Mámina nemoc je obě tahuje naplno. Jsou k sobě všechny tři hodné a ohleduplné, jejich svět zjihl a zkrásněl pozorností, kterou si prokazují.

Svět najednou voní jinak.

Její dcera jde zítra poprvé do školy. Sbírá v zahradě ořechy. Zpívá si. Tolik by jí toho o září i škole mohla vyprávět! Sedává u mámy a večer, když se vrátí domů, neřekne jí nic. Neřekne, jak máma její sestře den před prvním zářím nastříkala zděděné boty bílou barvou. Zatímco ona měla na chodbě vždycky nachystané nové. Které sestře nastříká napřesrok.

Usmívala se, když se sestra kabonila, že ona nové boty do školy nedostala, že musí ve zděděných, a přitom jí tu bílou barvu záviděla. Její boty voněly novotou, sestřiny barvou.

V září měly obě černé dlaně od ořechů a máma jim je čistila citronem.

Mladé ořechy voní nahořkle, trochu potem, a z jadýrka si musíte stáhnout takovou bílou blanitou slupku. Ta voní taky.

Kaštany nevoní, ty píchají.

Kluci vylezli na strom a ony pod ním stály s vyvrácenými krky a navigovaly je po větvích.

— Támhle je a tam taky, pořádně s ní zatřes!

Na zem padali pichlaví ježci, bylo potřeba je rozdrtit podpatkem, teniskou, kamenem, obvykle se ven vyvalily dva velké kaštany a mezi nimi byl jeden malý, splasklý. Na kaštany se v Modře chodilo na Kaštanku, i za Hollerungačkou směrem do Harmonie jich bylo několik a pod jejich Hamrštílem byly dva. Pod nimi stará vinohradnická bouda, které chyběla střecha, vyrůstal odtud bez, po modransku hular, a kopřivy vyšší než ony. Kdysi dávno se tam někdo oběsil, řekl jim táta, a tak na „jejich“ hamrštílské kaštany vodívaly děcka a strašily je oběšencem. Často byly se sestrou tak přesvědčivé, že se ještě dřív, než stihly příběh o oběšenci dopovědět, rozběhly s pláčem spolu s ostatními domů.

Kaštany nevoní, zato mají krásnou barvu. Chodívaly je sbírat do parku a ve výtvarce z nich dělaly zvířátka na vratkých nohách ze špejlí. Později je sbíraly ve velkém, jsou léčivé.

Dole ve škole stáli tělocvikáři, měli váhu, kaštany pěkně zvážili, aby se vědělo, kolik která třída odevzdala, jak kde byli pilní. Nikdy za to nic nedostali.

Občas někoho vybrali, aby šel do suterénu školy pomáhat kaštany vážit a přesypávat. Kaštany se s hřmotem přesypávaly do pytlů, mohli jste si do nich ponořit ruku až po loket, byly hladké a studily a voněly.

Na podzim kvetl podél cest žlutý vratič. Dával se do pokojů proti pavoukům. Voněl tak ostře, že ho po dvou dnech vždycky vyhodily.

Vratič má barvu slunce, v zaprášených járcích podél modranských chodníků doslova září. Čekanky voní také, ale jen když je promnete mezi prsty. Večer odkvetou, ráno však zas otevřou oči a opět vyčkávají. A ještě třezalka, třezalka také voní a je léčivá. Říká se jí milostník. První milovník v opeře.

Na podzim se všude zavařovalo. V dřezech cinkaly zavařovací sklenice, rachotily šuplíky a hledala se víčka a hlava. Vařily se octové nálevy, na které jste dostali chuť, sotva jste vešli do kuchyně a sliny se vám začaly sbíhat až kdesi za ušima. Moct si tak do nálevu namáčet prsty!

Jejich máma zavařovala švestky, jejich teta Katka zavařovala švestky, u sousedů zavařovali švestky…

Z Modry se na podzim stalo bludiště, všechny její cesty voněly po švestkách, ta vůně ji pronásledovala od kamarádky ke kamarádce.

Potom se zavařovaly jablkové a hruškové kompoty, voněl hřebíček a na zemi jste tu a tam našli malé černé pecky, na parapetních deskách na oknech dozrávaly hrušky filipky a poslední zelenkavá rajčata, sušil se česnek, cibule, feferonky, ze kterých vypadávala jadýrka, a když jste si zapomněli umýt ruce, štípal vás obličej aspoň dva dny.

Jejich máma dělávala čalamádu, ta bývala v obrovském plechovém lavoru zakrytá kuchyňskou utěrkou, aby překvasila, se sestrou ji koštovaly a koštovaly, a vždycky přitom pod utěrku vpustily mušky.

Září mají mušky rády. Přijdou si na své. Začnou dozrávat dýně a pečou se s česnekem, máma dělá lečo a nakládá ho do sklenic, někdo si na zahradě vykope hrob neboli po modransku krecht a uloží tam sklizenou zeleninu.

Září voní. Cvrkají cvrčci, stromy na zem posílají první listí, jeho vůně po dešti štípe v nose. Nejradši by ho zavařila a snědla! Září voní i houbami a podhoubím, mechem a vlhkými místy lesa, bedle přistanou ve vysoké trávě jako létající talíře, a když se usmaží, teče po bradě louhovaný les, chuť, kterou si s ničím nespletete.

U nich v Modře ale září voní hlavně vínem. Veze ho auto, které se vleče za náklaďákem, traktorem nebo koňmi, co táhnou obrovskou vlečku naplněných škopků, za sebou někdy nechávají sladkou cestičku, jako když některým autům teče benzín nebo olej z motorů. Modranským teče mošt.

Občas natrefíte na vlečku s cukrovou řepou, boulovitou, zemitou, z toho že bude cukr? Zpomalíte, víte, že je září, země vydává své poklady, vinice je obtěžkaná střapci vína, ve vinohradu šmikají nůžky, lepí se prsty a dlaně a všechny včely a vosy se slétají na hostinu. Čas od času se rozeřve děcko, které něco štíplo, pusu mu zacpou sladkým hroznem, oblizuje bobulky i štípanec, doma mu máma strčí ruku do octa.

Bouchají škopky, čistí se sudy, nabíjí se lis, chlapi mudrují a rozumují, jaká bude cukernatost, těší se a křičí na sousedy, ptají se — kolik?

Když byla malá, před bránou hřbitova sedával starý pan Kollár, pekař, a když jste se ho zeptali: — Pane Kollár, už to měkne? Jakože hrozny na vinicích, rozchechtal se a odpověděl: — Leda tak v gatích!

Na svačinu si všechna děcka nosila chleba se sádlem a střapec vína, vyměnit znamenalo ochutnat jinou odrůdu. Při vinobraní se vařila voňavá polévka z měkkých fazolí s nudlemi a nakonec se upekla husa nebo kačena.

V září to v Modře vonělo jako v ráji.

A oni byli malí a někteří měli nové boty, a papučky měli nové všichni a třídy byly vymalované a okna umytá, a paní učitelky dostaly prvního září spoustu květin, jiřiny, astry, všechno to podzimní býlí, které v září kvete v zahradách. Ráno prvního září to na modranském náměstí vypadalo jako na květinovém trhu, všichni kupovali kytice a nastrojená děcka s dlaněmi černými od ořechů a s prázdninovými zážitky v hlavě běžela do školy. Ti mladší měli přestříkané boty, ti starší měli nové, novoučké, se šňůrkami zavázanými na mašličky, co připomínaly motýly.

V aktovkách to vonělo zeleninou a vínem a zbrusu novými plastovými obaly.

Prvního září večer se u nich rýsovaly okraje a máma zavařovala švestky.

Prvního září se i u Gábinky Šebové, Mariky Kadlečíkové, Eleny Zvěřinové dělaly okraje a jejich mámy zavařovaly jablka nebo švestky.

Jejich táta chodíval na houby a přinášel plné koše václavek, holubinek a klouzků, máma je nestačila zavařovat, anebo smažit bedle, které v koši na ostatních houbách ležely jako klobouky. Nakonec je nabízeli sousedům a příbuzným a táta jen chodil a chodil na ty houby, někdy je po vyučování vzal do lesa s sebou, nosily bílé podkolenky a na ty se jim lepily všelijaké travičky a bobulky, trička měly od ostružin, a teprve večer, když v posteli usínaly, si vzpomněly, že měly nějakou úlohu.

V září hrávaly kuličky. Modranští jim říkávali ramorky. Cvrnkaná, šoulaná, vyrážená, pravidla byla jasná, anebo box habana, kdy nebyla pravidla žádná, kdy platilo právo silnějšího, starších kluků, kteří si prostě vzali, co zrovna bylo v jamce.

Stávali v houfech okolo jamek vyhloubených patou a vyplácaných do hladka, jako bývají kropenky v kostele. Okolní zem byla udupaná a zametená, vypadala jako hliněná podlaha ve starých kuchyních. Stávali kolem, i ti, kdo nehráli a jen kibicovali, podobně jako staří chlapi ve Francii na nábřeží Seiny či Rhôny při pétanque.

Nejcennější byly skleněnky. Ty byly tak cenné, že se s nimi obvykle nehrálo, ty byly jen k chlubení, dokud jim tu skleněnku někdo neukradl a nevychloubal se s ní o kus dál u jiné jamky.

Hrávalo se do tmy a všechny mámy křičely na děti z oken: — Večeřéééét.

Ony se sestrou si posouvaly hodinky o hodinu zpět, někdy i o dvě, a hrály a hrály o poslední hliněnou kuličku. Potom obě s pláčem, že prohrály, a taky proto, že věděly, že dostanou na zadek, utíkaly domů.

To večeřééét do tmy vonělo též.

Na sídlišti voněly všechny večeře, které na ně čekaly, z balkonů prádlo, babka Trautenbergerová si na lavičce nožíkem okrajovala jablíčka, a když někdo u jamky z radosti nebo zoufalství vykřikl, vždycky se zeptala: — Kdo vede?

Potmě na kuličky neviděli, bylo potřeba sklonit se úplně, ale úplně k zemi, která vlhce voněla, začínala chladnout, noční cvrnkání prstem do kuliček měla nejraději.

V září se na sídlišti hrávala vybíjená, schovávaná, které se říkalo opaxirka, školka a guma. Nebo skákali přes švihadlo, popředu, pozadu, počítali, nakonec se muselo skočit vajíčko.

Někdy se jí zdálo, že jde do školy, běží a přitom skáče přes švihadlo. Ze všeho nejradši skákala přes švihadlo. Přimotala se se švihadlem ležérně přehozeným přes ramena ke skupině, která hrála školku, a snažila se někoho zlanařit. Školku hrála malá děcka, ale jí bylo jedno, kdo s ní bude skákat. Teď nemůžeme, nehrajeme, odháněla ji děcka, ale ona byla vytrvalá, dokud někoho nestáhla stranou a nezačal s ní skákat. Anebo vedle nich skákala vajíčka a vytahovala se, že už jich skočila sto a kdo že skočí víc. Když skáčete přes švihadlo, víří se okolo vás prach a voní. I nová guma, kterou si koupíte v galanterii, voní a je úplně bílá, dokud s ní nezačnete skákat.

Skákaly a cvrnkaly a okolo šel jejich táta s košem plným hub a bedlí, potom se otevřelo okno a máma křičela večeřéééét a ony si posouvaly hodinky dozadu.

Jindy se u nich zastavil s prázdným košem a podobně jako ona lákala děcka na švihadlo, lákal on ji na houby. Obvykle se jí nechtělo, snad jen když jel na motorce, ale to pak musela držet jednu nohu zvednutou, aby si nespálila lýtko.

Pak jim motorku ukradli, a tak jezdili v tátově bílé škodovce. Na podzim nebyla nikdy bílá a uvnitř to vonělo jako v autě závozníka s ovocem a zeleninou. Odstavili auto na kraji lesa a vběhli do dubovské Lintavy jako zvířata, která tam bydlí odnepaměti.

Táta tam jako kluk chodíval s mámou na houby, co je pak chodili prodávat do Modré na trh. Znal všechny rostliny, zvířata i ptáky, některé uměl napodobit a oni mu odpovídali. Ona skákala okolo něj jako zajíc, vždycky měla strach, že se jí ztratí. Měla ráda zářijové pavučiny mezi stromy, chytala mouchy a házela je hladovým pavoukům, ráda nabízela drobečky z chleba mravencům, olizovala smůlu na stromech, strkala prsty pod měkký mech nebo zvedala všelijaká velká dřeva či kousky mechu a pozorovala živočichy, kteří pod nimi běhali, vylekaní touto nečekanou návštěvou ze shora.

Jednou nadzvedli staré dveře a pod nimi bylo asi sto užovek, rozlézaly se do děr, bylo to krásné a kluzké a strašidelné, jak mizely. A jindy ztratili auto a tak se zapovídali, že ačkoli ho nehledali, našli ho. Podruhé se jim polámalo a ne a ne ho nastartovat. Není voda v chladiči, řekl táta, auto mělo horečku a zlobilo se. Zlobila se i máma, která byla s nimi, že ještě ani nevkročili do lesa. Chodili kolem a hledali vodu. Tenkrát si táta vzpomněl, že má v kufru víno. Nalil ho do chladiče a jeli ne na houby, ale pochlubit se Modranským, že jejich auto jezdí na víno.

Modra byla samá vinná muška. Doteď je. Jednou se jí kamarádi smáli, že má nad hlavou z těch vinných mušek svatozář, a ona jim lhala, že jsou to její kamarádky, co chodí všude s ní. I když přijela do Bratislavy…

I dnes, když vystoupily s mámou v Bratislavě na Klenové, kolem ní kroužily drobné vinné mušky.

Odvedla malou do školky a vyfotila ji mobilem, aby babička viděla, jakou má pěknou vnučku.

Domácnost naší hrdinky je ale nějak divná. Vůně vyvanuly, houby neochutnala od doby, co zemřel táta, a když si vzpomene, jak s mámou ještě před rokem zavařovaly lečo, sevře se jí žaludek.

I její muž je divný. Poslední dobou začal domů tahat krabice. Tahal je, co pamatuje, ale teď ta jeho vášeň pro papírové kartonové bedny hraničí s posedlostí.

Je třeba opravit střechu, zatéká jim do bytu, on si ale v podkroví udělal jakýsi pokoj, ve kterém sice není radiátor, škvírami ve střeše profukuje vítr, teče tam voda, on ale na podlahu vrství koberce, vystýlá jimi podkroví jako brloh, snáší tam haraburdí a dělá si příbytek.

Měla by zavolat nějakého řemeslníka.

Ráno pak v trenýrkách vyběhne na zahradu a fotografuje. Jako by ho každé ráno slunce vzbudilo s halasným hej, už tě budím dobrých patnáct minut, tak nespi, jsi jeden z mála fotografů, kterého jsem se rozhodlo oslovit, tak dávej pozor, nebo tě přes okno popálím a to z postele vyskočíš hnedle. Někdy si lehne na zem a fotografuje trsy a chomáče trav, jindy koruny stromů. Světlo, světlo fotí.

Slunce se jim do oken opírá celý den. Ona zatahuje rolety. Představuje si, jakou mají ze slunce všichni radost, jak jsou ráno čiperní. Ti na onkologii možná čekají, jestli pro ně vůbec vyjde.

V autobuse si opře tvář o okno: Ten chlap jim přece dělal betonový základ v kuchyni!

Přes den někde zedničil, večer přišel k nim. Ptala se ho, jestli nepotřebuje míchačku, řekl, že míchat bude naše máma.

Míchala lopatou v plechové vaničce.

Každý den přišel se ženou i dětmi, a když jedli guláš, smáli se.

— Pani, my jíme knedle jak tatranky.

Neměl vodováhu.

— Já to mám v oku.

Když přišla bouřka, smála se celá rodina. Máma, táta, dva postižení chlapci i hluchoněmá dcera.

— Takto hřmí našemu tatovi každé ráno v gatích.

Řekl si o málo.

— Copak jsme zloději?

Oba jeho synové pijí, dcera je hluchoněmá a kromě něj nikdo nemá práci.

— Pracovití jsou jak muly, všichni do jednoho. Jednou si založím firmu, budu předák a domky budou samy skákat ze země, říkával. Pak ho kleplo.

Dnes z autobusu zahlédla, jak ho žena tlačí zakrytého dekou na vozíku. Jeli k léčiteli do Pezinku.

— Poprvé, na pokouzlení!

Vzala i děti, že by mohl pomoct aspoň jednomu.

— A práce není a není, stěžovala si.

Všude samé trápení. Jde od mámy a rozpláče se. V čekárně onkologie už zná všechny.

— Mami, podívej, ta teta nemá nos, šťouchne do ní syn.

— Buď zticha!

Na chemoterapii chodívala máma jednou za čas. Na radioterapii chodila každý den. Nebývalo jí dobře. Její stav se nezlepšil, ani když s ozařováním přestali. Sestřinu dceru Doru mezitím vyhodili ze školy. Studovala medicínu. Máma, Dora a ona spolu hospodaří nejčastěji. Dora umí píchnout injekci a nebojí se, naše hrdinka mámu koupe, uklízí a nakupuje, všechny tři se vzájemně potřebují. Každý den si telefonují s máminou sestrou z Piešťan. Mámě někdy volají kamarádky. Sestra přijde odpoledne z práce, posedí u mámy v obýváku, dvě dcery a vnučka, potom přivedou i malou a najednou je jich plný byt.

Jak je nám dobře, pomyslí si někdy.

Jako by to bylo včera, co skoro omdlela, když jí babička pošeptala, že její sestra bude mít miminko! Strnula. Znovu ji předběhla, i kluka si našla dřív, i dítě bude mít dřív, i v milované Paříži byla dřív, taky se dřív vdá, bude mít miminko!

Máma okamžitě přestala kouřit, přijde miminko, tak aby mu všechno vonělo, a doma začaly všelijaké maminkovské posuny a přesuny, nejen nábytku, rovnou místností. Kde budou mladí bydlet, kam si dají postýlku, a co to miminko? Dokončí vůbec sestra s tím miminkem školu?

— Nedokončí, šeptala babička mezi korálky růžence.

Modlila se samozřejmě za to, aby to maličké přišlo na svět zdravé a celé.

— Coby nedokončila, dokončí. Jako každý druhý, smál se táta.

Ustaraná máma snila o cigaretách, ale bojovala statečně a nepřestávala věřit, že sestra školu dokončí a porodí zdravé dítě.

Byla svatba a máma s babičkou: Proboha, dej si něco udělat s těmi třemi vlasy, co máš na hlavě. Tehdy měla tři, dnes dva! Jela ke kadeřnici do Bratislavy.

— Na kluka, na vrabce, tady tak a tady ne.

— Máme takovýto balzám, vlasy po něm budete mít jak bratranec Itt z Adamsovy rodiny, a ještě takovéto tužidlo, po tom taky, říkala bratislavská kadeřnice.

— To by mohlo stačit, beru všechno, jen mě, proboha, ostříhejte a naplácejte mi ty adamsovské přípravky na hlavu, můžete i na ksicht, je mi to jedno, zítra jdu na svatbu a musím vypadat k světu a líbit se nejen svému chlapovi, ale i mámě s babičkou.

Sama sebe hodila za hlavu, kadeřnice jí přes ramena přetáhla fialovou smradlavou hadru a šmik, šmik, do rytmu písničky, co právě hrála v rádiu, jí vyráběla účes.

Vypadala pak jako po tyfu, tady krátké, tam dlouhé, prostě hrůza.

— Konečně jste šik, řekla kadeřnice a jí se v tom fialovém hadru, který měla přehozený přes ramena, chtělo plakat.

— Já jsem to ale přece chtěla…

— Ale tohle se teď nosí! Odkud jste?

— Z Modry.

— Tady v Bratislavě se to teď ale nosí takhle!

Poprosila ji, jestli by nemohla vzít strojek a trochu jí ten ohavný účes zkrátit, aspoň vzadu, protože v Modře ani v Bernolákovu, odkud je babička, by tenhle strašný účes neprošel. Kadeřnice vzala strojek, přidala tužidlo i balzám, a vrčela jí vzadu po krku.

— I kolem uší.

Příjemně jí masírovala zátylek.

— Víte co, vezměte to strojkem po celé té mojí bláznivé hlavě, tak se to sice nenosí nikde, ale já to ustojím, budu jako kluk a na svatbě se zašiju někam dozadu.

— Počkej, protože já teď budu Ivan a budu ti dělat strašně zle.

Jenže brzo z ní byla mladá dáma, které všechno smrdělo a vadilo.

Už vyrostla, už nebyla její Ivánek.

Cestou z kadeřnictví se jí svíral žaludek, co jí řeknou máma s babičkou, ale spoléhala na to, že teď, když vrcholí přípravy na sestřinu svatbu, si jí s jejím strašným účesem nikdo ani nevšimne.

— Co se jí stalo?

— Nechala se ostříhat.

— Ne.

Table of Contents

Veronika_Šikulová-Mezerovitý_plod-eBook