Větrné mlýny

Tereza Semotamová

Jakub Vítek

Počong

aneb

O pinoživosti

lidské existence

Vychází s podporou

Ministerstva kultury České republiky

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny

(www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 365. tištěnou

a v roce 2016 jako svou 15. elektronickou publikaci

Jazyková redakce Veronika Macková

Ilustrace Bio Masha

Fotografie David Konečný

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Sazba z písma Tabac G4 (www.suitcasetype.com)

Vydání první

ISBN 978-80-7443-173-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-182-1 (eBook)

Ilustrovala Bio Masha

(Znásilnění je fajn. Něha se přece nemusí vyjadřovat jen něhou. Ženský jsou různý. Svině. A chlapi jsou taky různí. Dudlíci. Bláboliví průvodčí, co neví, z jaké koleje odjíždí přípojový vlak. Nepříjemné!)

Obsah

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Tvůrci

Kapitola I.

Ráno jsem pozdě vstala a nestihla se namalovat. Dělám v květinářství. Počkala jsem, až nám dovezou zboží z potápějícího se Holandska, uvázala věnec na hrob na objednávku, vyzvednou si ho odpoledne cestou na pohřeb — píšu to Markétě do poznámek, aby věděla, kterej to je. Pak věším na dveře PŘIJDU HNED a vyběhnu jen přes ulici do déemka, kde se konečně navoním, namaluju, of course, těmi nejdražšími kosmetickými přípravky. U toho kecám se zbouchlou prodavačkou, co zrovna vybaluje různý jedy. S láskou pomlouváme naši kámošku Kikinu Vyvijalovou. Emiňa je faň. Je zbouchnutá, ve volném čase peče štrúdly a oprašuje sbírku porcelánových slonů 1, jejichž choboty jsou vždy správně nasměrovány. Je mojí nejbližší přítelkyní.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➀ Ručně malovaná dekorativní porcelánová figurka. Rozměr: výška 18 cm, šířka od chobotu po zadek 9 cm. Figurka je dutá.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

„Do prčic, teče mi voko.“

„Ještě nemám vyvařený dudlíky.“

Toto budiž naším modelovým dialogem. Kdeže loňský sněhy jsou:

„Už zase leje. Posraný deštníky.“

„Stane se ti někdy, že se neuděláš?“

Cestou ven jsem se na malou chvilku zastavila, sledovala ji, jak se na stupínku natahuje a rovná (příhodně) pleny do vrchních polic regálu, pohledem jsem obkroužila její naditý břich a hlavou mi bleskl úžas nad všemi těmi zázraky, které se jí odehrávají v děloze. Ten pocit měl hořké podtóny. Naštěstí jsem zůstala stát v automatických dveřích, které mě přiskříply a veškerých dalších zlověstných podtónů ušetřily. Zvláštní, tyhlety dveře na fotobuňku. Reagují na lidi, makají jak blázen sem a tam. Ale stačí, aby se člověk projevil trochu lidsky, zastavil se a na chvilku z toho koloběhu vypadl, a najednou pro tu fotobuňku neexistuje. Dá se to samozřejmě jako smutné pravidlo vztáhnout i na kamarády a bližní, ale teď zrovna začíná můj akční den, takže do pseudofilozofie zabředávat nebudeme, vážení (kanálama tažení).

Báby čekaly trpělivě. Když vedete květinářství, jste seniorům blíž než kdokoliv jiný — přepínáte na jejich provozní režim, tj. v podstatě nespíte a od pěti ráno už zvesela (s náladou z nejhlubších pekel) běháte po městě nohama čtrnáctky, přestože vám táhne na -cítku. Ale tihle roboti, ti somnambulové v odéru konvalinkové kolínské jsou k vám shovívaví — potřebují vás. Valí se jako michelinové, už jejich ovázaná kolena vzbuzují respekt. Před cedulí PŘIJDU HNED se jich sešikoval zástup a trpělivě se usmívaly (úsměvem tak bezelstným, až budil v člověku nejtemnější hrůzu), zatímco já jsem odemykala svůj krám. Babičky chodí vždycky první: potřebují svíčky na hroby a stalo se milou tradicí, že v květinářství je nabídka svícnů a svíček větší než sortiment květin. Zvlášť u nás na Blbákově. A zvlášť pro mě, protože od jistého krátkého období v pubertálních časech, kdy jsem v internetovém kurzu aspirovala na wiccanskou velekněžku a nechala si za peníze rodičů posílat domů magické svíce a talismany, chovám k parfémovanému vosku bizarní náklonnost.

Některý bábrle jsou milý, některý zase moc ne. Třeba Svobodka už zase remcá: „Tak prej přijdu hned, přijdu hned. Co to je to hned? Miládko, čekám tu už dobrou čtvrthodinu.“ Účtuju jí jednou červenou svíčku: „No jo, teta, však se svět nezboří. Kampak spěcháte, vy byznysmenko?“

Teta se tváří dost busy: „No přijedou dnes mladí, tak budu píct táč se špendlíkama, co jich mám plnej mražák, a musím ještě rychle za nebožtíkem. Dnes je to čtyři roky, co umřel. A věříš, že každej den se ráno probudím a hledám ho po celym bytě? Říkám si, tak je na záchodě. Nemůžu tam. No tak furt čekám, že vyleze, a málem se počůrám, že jo.“

Věřím teta. Věřím. Já taky svoje štěstí hledám po celým světě. Bábrle vymajznou z kšeftu a hromadně míří na krchov, kde plením a okopáváním dokazují (komu?), že na své staroušky nezapomněly. Pak mladejm upečou kus plecka v akci, hodně počesnekovanýho, a možná i zavinou pár závinů.

Dívám se na mobil. Nic. Nic. Nikdy nic. Teď nastává prázdný místo. Kdo by si šel před polednem koupit kytku. A vůbec. Kdo by kytky kupoval? Dyť je to k ničemu. Hned to vadne a hotovo. Jakýpak copak. Svoji filozofii květin si nechávám pro sebe. Jednou ji vybalím a všichni budou paf.

Tak šukám po krámě, tu něco zametu a přikrášlím, tu něco přištípnu a zaliju. Tohle šontání mě baví, protože je dobrovolné a vede ke zvelebení. A já ráda zvelebuju! Když se zrovna plazím pod čochránem, zapípá mobil. Napřímím se jako gazela, až jde celá kytka málem do kytek, a letím k mobilu. Dostala jsem zprávu, hurá. A co v ní je? „Mlha na ni nemá sil. Pamatuje si, kdo v boji zvítězil.“ Neznámé číslo.

Ta zpráva mě trochu duševně rozparádila; abych se udržela v mezích zákonné možnosti, tak se naloguju jako administrátor diskusního fóra bledule.cz a odpovídám na dotazy neschopných kutilů, kutilek a nimrodek: jak co kdy zalívat a co jak kam natočit a kdy už něco vyhodit nebo kdy to ještě přinést ke květinovýmu doktorovi (ke mně domů). Ano, možná to ještě někoho bude šokovat, ale i já, jakožto všichni ostatní pracující i nezaměstnaní, trávím nejaktivnější část svého dne na internetu tzv. trashsurfingem (což je můj soukromý terminus technicus), tedy projížděním a konzumováním informací, které nemají pranic společného s vlastní povahou mého života ani práce a všechny téměř okamžitě letí do odpadkového koše podvědomí, kde tlejí a brzy se rozpouštějí. Samozřejmě, v případě, kdy cizím lidem vysvětluju, že dávivec odulý, tzv. sloní noha 2, velmi špatně snáší častější zalévání a vyroste do hezčího tvaru, když se přidají do hlíny ke kořenům zinkové kroužky, můžu svoje svědomí uklidnit, že se přeci jenom realizuji v rámci své branže.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➁ Moje dávná známá Kikina Vyvijalová takto ze zřejmých důvodů přezdívá svýmu chlapovi. Bylo by to mile perverzní, cosi, s čím přišla Samantha ze Sexu ve městě, kdyby ovšem dotyčný neměl pár kroků do hrobu. Velkej pták je společensky přijatelná záležitost, pouze pokud visí z těla starého max. čtyřicet let. Lépe třicet pět. O jejím whereabouts mě informovala Emina. (Je s podivem, jak těhule kompenzují motorické omezení a pomalé životní tempo rozletem nad zemí společenských pikanterií. Emině, vod tý doby, co má v děloze toho živočicha, se hystericky zvýšila nejen hladina estrogenu, ale především elektromagnetické spektrum naladěné na frekvenci drbů.)

Já: Hele, a co ta poblblá Kikina vlastně? (Doufám, že u ní bída a zmar. Známí, co se mají líp než já, mě nezajímají, jsem přece Čech.)

Emina: No co.

Já: No co! Co vlastně dělá?

Emina: U svýho starýho (doslova, je mu padesát) ve firmě zvedá telefony.

Já: Pade! Ty vole! Umíš si to vysvětlit?

Emina: Ne. Žádám ji o vysvětlení už dva roky. Halt spolu zestárnou.

Já: Akorát on o třicet let dřív.

Emina: No, myslím, že na dlouho to nebude. Pleny ona mu měnit nehodlá.

Já: (Diagnóza) Některý baby jsou prostě přitahovaný ke starcům jak můra k plameni svíce.

Emina: Ano, viz Freud.

Já: Závidí jim penisy.

Emina: Jo, penisy. Nebo spíš chtěj ty jejich kreditky.

Já: To spíš. (A další hodinu přemýšlím, jestli starý penis vykazuje v chuti či textuře kvalitativní odchylky od penisu mladého.)

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

A pak mě tolik nebolí, když se za to na konci dne vyplatím z pokladny, kam tečou především procenta z už tak mizivě nízkých důchodů. Je to jedna ze dvou pokladen, kterým otevírám tlamy a hledám v nich příspěvek na život. Musí být dvě, protože i životy mám dva. Protože sním (jídla i sny) za dva, protože oblíkám dva a každý den cestou z jedné ze svých dvou prací v hlavě tlumím dvojí depresi. Protože mi zvoní dva budíky: jeden v pět ráno a druhý, který mě budí do druhého života, ve dvě odpoledne. A ten právě začal řvát.

Tato realita je matrjoška. Je tady město, v něm čtvrť mimo hlavní proud MHD, v ní pavlačový dům s šedivým dvorem a na něm nepojízdný rezivý karavan a v něm já a ve mně…? Zvenku je slyšet hučení větru a z pavlače řinčení uvolněné prádelní šňůry s kolíčky. Tenhle můj druhý svět je mnohem klidnější. Rytmus těch, co do něj vstupují, je pozvolnější. Často si rádi počkají. Krčí se vedle mě v přítmí karavanu, udělám jim čaj. Baví je sledovat ten proces. A když už mu porozumí, pořád jsou tu články starých novin, jimiž je vnitřek přívěsu vylepený a které lákají k dešifrování. Ovšem v té tmě při sodíkové lampě se to málokomu podaří.

Konstrukce deštníků je jako pavoučí ruka. Otevírá se a zavírá, někdy má uvolněné klouby nebo přeražené kosti. Jindy je blána mezi prsty vydřená a natržená. Lidi lezou do mé opravny deštníků jak do svatyně lovců bizonů, o níž už nelze říct, jestli sloužila k iniciačním obřadům, jako úkryt, jako hrob nebo jako finská sauna (v době, kdy ještě Finsko nemělo svůj tvar, polohu a název). Vzrušeně očima mapují všechny ty neznámé modly uvnitř a mají pocit spojení s čímsi prehistoricky transcendentálním a na konci téhle své duševní pouti vychází očištěni a s nadějí, že při příštím hydrometeorologickém reji zůstanou v suchu.

Většina z vás si koupí nový deštník, když se s tím starým něco stane. Proto moji zákazníci nejsou jako většina z vás. Vyžaduje to specifickou dávku autismu, vzít křivý pařát nemocného deštníku a odnést jej k léčiteli do vigvamu uprostřed tichého pavlačového dvora. Jsou to obsesivně kompulzivní introverti, co klidně mohli být členy Menzy, ale to a jiné osobnostní kvality je postavilo mimo svět běžných smrtelníků, a tak jsou nejčastěji sami, znepokojeni vědomím nekonečnosti vesmíru a s pocitem, že lidský úděl je tak relativní, až je k nežití.

Problematická Vanda Petrementová zabouchala na dveře mé opravny třináctého ledna. Jistěže třináctého, protože osud má smysl pro sarkasmus nadmíru vytříbený. Říkám si, Vando, nemůžeš dát, do prkvančic, jeden den člověku pokoj? Jsem altruista jako bič, ale totok?

„Seš tady, Vendo?“

„No su tady, ouřaduju, copák?“

„Ale mám zas ty dráty na deštníku ňáký pomotaný, že bys mi je učesal? No přece nebudu kupovat novej.“ Tenhle deštník jsem opravoval už nejmíň desetkrát. Vanda je štamgast.

„Dej to sem.“

Je to velké dilema nás obojživelníků. Jestli česat dráty Vandám, nebo Vendům. No, teď jsem Venda, tak se orientuju na Vandy, ale šlo by to i jinak. No, i lišku v lese bych do těch svejch hokusů pokusů mohl zatáhnout, ale oukej, Vanda je v kšeftě, jsem u lizu:

„Jak je, Vandice?“

„Ále, ňák mě to sejří, šecko.“ Vanda špulí pusu a tváří se jako Obama, když vyhlašuje válku.

„A co jako?“

„Ále, šecko. Třetí světová už ne. Si přectav, ty střešní vokna, to je ti vopruz. Votevřu vokno, a v bytě mám tři kila sněhu.“ Obama mobilizuje!

„Jenom tři kila? To není moc. Ale ani málo! Zkus to prodávat na internetu. Myslím, že lidi z Afriky by o to mohli mít zájem.“

„Jo? Ale já mám jenom ty tři kila.“ Obama řeší krizovou situaci.

„Ale víc voken máš, ne?“

„To jo, ale ty nevotvírám.“ Obama vyjednává o příměří.

„Tak je votevři, a máš ropný pole, Vandi.“

„No neblbni. Já to teda zkusim. Ty, ale jak bych jim to posílala?“ Obama podepisuje mírovou smlouvu.

„No něco by tě to stálo. Zkus si zjistit něco o nějakejch velkejch termosáčcích.“

„To je nápad. Já už dlouho šetřim na dovolenou…“ Obama a hejno smajlíků.

„Vidíš, Vandi. Tady to máš učesaný a nemrskej s tím deštníkem, tím ho strašně ničíš.“

„No jo, hele, a nešel bys na koktajl? Jako na drink, jesli víš, co to je.“ Obama chce té své opici nasadit parohy.

„No vím, ale asi ne.“

„A proč jako ne?“ Vanda si na prst točí chemlonovou loknu a jeden koutek rtů nabírá extrémní úhel. „Čeká na mě brácha, musim cupitat, on ti na mě visí! No, aspoň někdo. Čauky!“

Vanda odcupitala a já mám prázdný místo. Tak šontám po karavanu, chvíli čtu noviny na zdi, ale to už jsem čet mockakrát, tak si dělám pořádek v zakázkách. Dnes by měla přijít pani Šťávičková. Mám radost. 3 Vykouknu, protože slyším lomoz. Vidím jakýhosi floutka, jak si to k mýmu přívozku žene. Tam, kde byl o pár hodin dřív dívčí klín, se to zachvělo. Ne, sakra, nesoustředím se, ztrácím se v tom, začíná mi hrabat. Je po druhé hodině, takže mě chlapi zajímat nesmí. Ale tenhle řízek by stál za ochutnání, a to i bez oblohy. Přichází pravidelně každý úterý lomcovat s mým světem, doslova. Máme zvláštní vztah. Představuju si, že si představuje, že můj přívěs je úl lesních včel a on že je medvěd, co z něj chce vytřást plástev medu. Vždycky se přiřítí rudej a zpocenej, k smrti vzteklej, opře se o stěnu mýho přívěsu a třese s ním mocně a divoce, až se mi uvnitř lebky rozvibruje mozek. Líbí se mi to. Chvilku mám pocit, že jsem na norský rybářský lodi lapený v bouři, otloukám se mezi stěnama a směju se. To ho dráždí a rozpaluje. Příště už ho pozvu dál, příště jo. Řízek dolomcuje a běží zas pryč, dívám se za ním jak kočka za ptákem, co jí uletěl zpod drápů. Proč ho nemůžu potkat dopoledne?

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➂ Zbytečnou radost. Velkou prázdnou emoci. Šťávičková se na mě vykašlala (ještě nevím, že zemřela ve spánku a její tělo objeví až za deset dní policajti přivolaní vytím jejích dvou jezevčíků), tak ať si mokne, svině.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Tohle potlačování je životu nebezpečné. Spousta lidí prý zemře při tlačení na porcelánovym trůnu, cévka v mozku nevydrží ten tlak; jedna pani jednou prý kakala a kakala, až vykakala celou kostru — tím jsme se zas strašili ve školce. Tlačim, co to jde. Ten plamen, co ve mně řízek rozdmýchal, nejlíp udusí esemeska Vandě Petrementové. Zítra ji pozvu na lososa v pomerančové šťávě (má v ní bejt naloženej šest hodin před smaženim) a namísto romantiky ji znásilním. (Důvody k tomuto jednání nechť zůstanou prozatím předmětem tajemství.)

Sodíková lampa praská, a jak světla venku ubývá, drápy deštníkových konstrukcí prodlužují svoje stíny, jako kdyby se mě chtěly dotknout. Den pomalu končí. Je to první den, se kterým jsem vás seznámil/a, a zase se jednou nemnoho událo. A přitom člověk žije dva životy, zatraceně.

Emina už dávno spočítala kasu v déemku a teď leží na gauči u Ordinace v růžové zahradě, proti světlu televizoru se klene její pupek plnej života, a kdyby s ní vydržel její chlap, teď by jí ho hladil rukama, co celý odpoledne po práci soustružily ve sklepě kolébku pro syna. Naše kámoška Kikina Vyvijalová v tuto chvíli jede výtahem a v zrcadle na vnitřní straně dveří si masíruje pytle pod očima a říká si, jestli někdy zmizí. A kdyby ne, tak co. Sloní noha zaplatí za chirurgický zákrok a ona pak bude týden nosit veliké brýle Audrey Hepburn a bude v nich tajemná jak kráva. Robotické seniorky z květinářství lezou z hřbitovů domů zahušťovat polévky, a když se ten polévkový zázrak znovu povede, cítí nad kotlíkem hřejivé lahody znovu tu obyčejnou dětskou radost. Řízek taky doběhl domů, zbaven všeho vzteku, očištěn jak po návštěvě finské sauny, sedne si k počítači a začne si pěkně pomalu třít přirození (tohle pozvolné tempo v něm bude celý týden střádat agresi, která mocným proudem vyhřezne zase příští úterý), zatímco se jeho temnou garsoniérou rozezní vzdychání hereček z ovarového filmu Afrokurvy.

Je to zvláštní, protože ve stejný moment věnuji i já pozornost svému penisu při močení na záchodě, doma, kde prkýnko lítá nahoru a dolů podle denní doby. Fascinuje mě ta na evropské poměry slušně narostlá houbovitá věc, co je pro mou odpolední/večerní osobnost tak důležitá a která bude té ranní k smíchu jak chcíplé holé kuře. Věc, která nejspíš za dvacet čtyři hodin násilně zpenetruje lůno Vandy Petrementové a tím navždy změní běh věcí budoucích.

Babičky chodí vždycky první…

Kapitola II.

Capreoltropie 4 značí schopnost (asoučasně nutkavou potřebu) jedince provádět (často spontánní) kompletní vnitřní ivnějškovou remodelaci svého pohlavního ústrojí zasoučasného zachování vnitřní osobnostní integrity. Podmínky apravidla přeměny jsou proměnlivé ane zcela jasné. Vcelé zaznamenané historii lidstva je známo pouze několik málo případů této genetické deviace.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➃ Zlatinskéhocapreolus— srnec (protože ačknerozeznání odčlověka, genetický kód capreolfágů je vesvém základu nejvíce připodobnitelný kegenotypu středoevropskésrny lesní).

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Poslední řádky byly poněkud příliš roubené libidózními listnáči, rádo bych osvětlilo proč, ale tak nějak nemohu. Nevím totiž, čí jsem. Natyto psychohlubinné dotazy mi Bůh vesvé všemohoucnosti stejně neposkytne časový prostor, neb mi zvoní prkénko, volá matka.

„Hoj máti.“

„Ahoj dítě. Jak je? Kdy už mi teda napíšeš, co chceš ktěm Vánocům?“

„Jo, napíšu ti, mami. Ještě nevím. Jak je takový teplo, tak vůbec nedokážu myslet směrem ktěm Vánocům.“

„No, tak ale potřebuju to vědět. Nebo dostaneš papuče, abude.“

„Avíš, že papuče by se mi hodily? Kup mi je. Nějaký pruhovaný. Co taťka? Jak se má?“

„Ale je ti nevrlej. Většinu dne spí utelevize avnoci pak poslouchá rádio, má teda sluchátka, ale já to slyším, ruší mi to spaní, je sním kříž. Tak někdy přijeď, ať máme nějaký vzrůšo.“

„No, se mnou je to ohromný vzrůšo…“

„No, lepší než nic.“

„Dík, mami. Někdo zvoní, musím jít, čau.“

„Adostalas esemesku…?“

No jako… nikdo nezvonil, samozřejmě, ale nějak mě ten hovor už zmáhal. Padla namě chandra zté anabáze vrodném potoku. Já se chci uvolnit pocelodenní šichtě… Trochu aspoň. Pak mi došla esemeska odPeťuše: Nechceš poklábosit nakávušce? Anebo vínko? Splávek by mi bodnul, bo šéfik zas prudil. Avzápětí odStandy: Nedáme pár pivek? Ne, nedáme. Nemám navás náladu. Chtělo jsem zůstat doma aprožít večer bez keců, ale prožít. No, nezlobte se namě, ale když něco chci, tak to chci rychle.

Dalo jsem dovyhledávače co jinýho než „erotické povídky“, ale nebylo to příliš funkční, první texty mě nudily, přitom permoník vemně tepal jako oživot. Tak jsem zadalo „erotické povídky jehla“ ato už bylo lepší. Sice jsem si nedovedlo představit, že někomu přirození zakapou voskem azašijí chirurgickou nití, ale vysvětluji si to tak, že jsem ještě všeobecně nezkušené adále někteří lidé prostě mají bujnější fantazii než já. Texty vtomhle stylu jsou brzdou seberealizace: „Stoupnu si kjednomu dubu, opřu tě oněj, zadívám se dotěch tvých nádherných očí, přitisknu se ktobě… Vychutnám si tu blízkost azačnu tě líbat. Napřed pomaličku ajemně… hladím tvé boky, občas zajíždím nazadeček. Pohrávám si stebou… Unikám tvým polibkům, ale hned ti je vracím. Líbám tě stále vášnivěji, víc avíc tě tisknu kestromu…“ Nuda! Věty „Sundáme si kanady!“ bych se dočkalo až tak nadesáté stránce. To by bylo nadlouho, kurňa. Já jsem nedočkavec nedočkavé. Žádný čekací seznamy, já chci dobufetu adoruky dostat žvanec, nakterý jsem si ukázalo.

„Potřebuji si tě ochutnat,“ zašeptal jsem ochraptěle. Zvedl jsem ji aona si klekla napsací stůl. Roztáhla ochotně nohy, odhrnula si šňůrkové kalhotky stranou anabídla mi volný výhled najejí nejsvětější místa.“ To je jiný kafe, to je vončo, Tončo! Eeee… eech!! Vtu chvíli mi ruka namyši ztuhla: to jsem vopravdu takový prase, že todle budu číst? Ta protivná šedá myš by klikala aklikala, až by mě požrala, zmije jedna. Musím koupit pasti namyši avymýtit tohle svinstvo. Jed nakrysy, píšu si!

Vypnulo jsem počítač, šlo pro svíčku azapálilo ji výrobkem Solo Sušice. Zhaslo jsem. Stará koncentrační metoda: čum dosvětla azamysli se nad sebou. „Bože můj, jak jsi báječně zmáčená avláčná!“ zamumlal jsem fascinovaně ochraptělým hlasem, ozvěny lákavých bludůůů zněly mi hlavicou. Těmhle větám jsi chtělo propadnout. Bídáku. Čum dosvíce ahledej sama sebe, voe. 5

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➄Nyní něco skutečně magického. Hráli jste někdo jako děti hru na„kdo dříve uhne pohledem“? Zkuste si ji sami se sebou. Nastavte si stopky napět minut. Jděte kzrcadlu azapomeňte načas (stopky to zvládnou bez dozoru). Hleďte sami sobě doočí. Popřekonání počáteční bariéry, že je to divné, se otevřou brány novému poznání. Věříme, že budete překvapeni, co se osobě dozvíte. Pokud vtomto cvičení naleznete opravdový užitek, směle si je kdykoliv zopakujte…

P.S. Dynamické meditační cvičeníHola hop: Anakonec něco pro pobavení. Už jste někdy sebe, svůj život nebo tělo brali příliš vážně? Máme recept, jak ztoho ven. Postup: (1)jděte dokoupelny nebo někam, kde máte soukromí avelké zrcadlo, (2) úplně se svlékněte, (3) skákejte.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Lidská psýcha má sypkou konzistenci avoní trochu jako teplé lázeňské oplatky. Zazvuků skladby Alpha odVangelise se sype kanálky včasoprostoru, nekonečně složitou sítí spojnic akřižovatek, které kdyby se rozmotaly, měřily by přesně 38,2 metru, což je jedna zvelkých záhad jsoucna. Komu se podaří prostřednictvím dávných východních meditačních technik či drog naladit nakosmické vlny, jež vyzařuje lidská duše, mohl by zajistých podmínek uzřít apochopit toto předivo lidské podstaty. Nahlédnul by zcela jasně smysl svého hnípání natomto ipříštích světech, náhle osvícen pochopil by motivace všech svých minulých ipříštích činů apohnutí mysli avrátil by se zpět mezi smrtelníky jako smířený, osvícený avůči lidským slabostem shovívavý tvor, tedy jako Květa Fialová. Naštěstí nikomu kromě ní se to zatím nepodařilo.

… ijá místo hluboké meditace usnulo anechalo si dohořívající svící opálit obočí…

●●●

Vanda se bude cpát lososem napomerančích. Právě se vaří vešťávě zšesti pomerančů aneb kuchyňská opera Láska kšesti pomerančům. Vanda imaso. Má mazlavou konzistenci, víte, jak se to má: jen pohladit neboli pomászlit opánev zobou stran astřed nejlépe syrový. Ať si pochutná, ta tlustá svině, než půjde sama našpalek.

„Vando, ty bys zítra přišla ráda, že?“

„To jsi ty?“

„No.“

„Tak já… no, asi jo. Já bych ráda někam večer šla. Víme voba, že večery jsou kritický, že jo. Den člověk nějak překlepe, ale co večer? Horko těžko to zaplácávám bednou.“

„Nemluvilas okalanetice?“

„Jo, ale mám jen knihu Cvičme sžidlí. Strašně trapný takhle sama doma tajtrlíkovat kolem židle…“

„Tak přijdeš?“

„Ráda. Mám si vzít koktejlky, nebo spíš ležérní outfíťu?“

„Vem si, co chceš. Ale moc si toho neber. Ať se pak zbytečně nezdržujem.“

„Ty lišáku, takže mám doufat?“

„Uvidíme, ahoj.“

„Ahoj, čertíku.“

Aje to. Pohodím mobil. Zbavím se tak otěží. Zítra tu mám Vandu, jdu zjistit, jak je to stěma pomrdančema. „Agresor ho bez výstrahy udeřil pěstí doobličeje, což muže stálo levý horní řezák,“ ozve se zrejdyou. Který poberta zase bláznil? Chtěl se snad stát lapkou? Neslýchané. („Prázdná kapsa, neúspěch vehře aodmítavý postoj obsluhy se vsobotu dopoledne staly opilému návštěvníkovi jedné zvyškovských heren záminkou knásilnostem, zakteré mu teď hrozí až tříletý trest odnětí svobody.“)

Když už mám recept nazítra skoro celý nabiflovaný, zadrnčí mobil. SMS. Přiskočilo jsem kaparátu ačetlo ono sdělení. „Jsem nejneuchopitelnější stín nahladině, ptačí dech. Blažený je, kto ďaleko odruchu nabýčkoch orie otcovské polia.“ Ach, jaká pravda. Nyní jako býček spočinu nadivánu abudu přemýšlet, kdo mi asi tak píše tyto mlhavé motáky… Ach, jak je to zvláštní, jak je to podivné!

Rozhodlo jsem se ještě před spaním pro krátkou procházku sodpadem vruce kousek zabarák. Pro dobrý pocit ze dne, ze života, zpopelnice. Popelnice bude nasycená amůj život oproštěn ododpadu, jak puristické!

Když tak člověk jde naším činžákem, je to jako procházka vzoo. Támhleti vyvádí jako hyeny, co zapomněly, že jsou veveřejném výběhu, ajejich divočení tak slyší stovky zvědavců. Prostopášní labužníci vedle zase klepou podesáté večer řízky, podivný tajmink. Pod náma paviáni, co se pokouší zkrotit liliputy, co ne ane zabrat, oka zamhouřit, rodičům splaveným výchovou jako myši chvíli pokoje dát. Vedle paviánů batikáři, kterým ze dveří čouhá bio sláma amísto botníku mají díži sbio zelíčkem. No adomovnice, paní Mlčochová, jejíž byt se projevuje vduchu jejího příjmení: mlčochuje. Občas si láteří nanás, nájemníky, občas láteří její nohy, když se ztěžka belhá snákupem domů: její nohy láteří, ne anepustí ji dodveří. Boj snohama je ukonce, stařenka zvítězila, odhazuje rekvizitu vpodobě hůlky — to jen aby ji občas někdo politoval, jinak běhá slušně, vidělo jsem ji vKauflandu, když byl vakci cukr adovezli palety — azavře dveře svého mlčenlivého královstvíčka.

Předsevzalo jsem si, že vyhození odpadu bude metaforickým vyhozením mých celodenních pocitů zmaru týkajících se tohoto světa, potelefonátu Vandě pak ohledně zítřejšího večera. Tím večerem sVandou jsem si totiž pochopitelně nebylo úplně jisté. Křeč produkuje jen další křeč. Vanda je lačná dotyku, podáš jí prst, aseš vjejích útrobách směstem ipřilehlými prdelákovy. Ale zasík moje já už taky bylo celkem lačné. Člověk potřebuje občas trochu toho lidského tepla. Městský teplárny natodle prostě nestačej.

Scénická poznámka: Následuje odhazování obav azmarů pod rouškou tmy.

Ráno namě zírá skoro kolagenem vyplněný aklobásovým jedem napíchaný, odule působící obličej. Maska, která přirostla kobličeji sousedky Mlčochové, zasvobodna Zelníčkové, ano, té nebohé pozůstalé améně známé sestry slavné zazobané Ivany, věčně tropící bulvárem často propírané nehoráznosti. Ale pro mě je stejně Mlčochová hvězda číslo jedna, přestože honí to svý mládí ztracený povšech čortech asbičem dohlíží nad chudákem Mlčochem, aby plnil plán na110 % adorodinného rozpočtu přinášel tolik chechtáků, aby zaně mohla pořizovat další adalší patoky, které si důmyslně amlčenlivě vpichuje dozáhybů papírově zažloutlé posmutnělé tváře. Zlověstně splasklá pneumatika.

Doufám, že paralely jsou všem jasné, Mlčochová je vpodstatě můj doppelgänger (hystericky schovaná pod pečlivě konstruovanou, příjemně přilnavou maskou), takže mě dost rozhodilo, vidět ji hned poprobuzení, jak se nade mnou sklání. Napadlo mě, že tohle je možná konec, že Mlčochová je mým průvodcem posmrtným životem. Přišla mi říct oté kuně 6. No ovšem. Při svých nočních dobrodružstvích nastřechách paneláků spadla dosvětlíku. Kuna, ne sousedka. Mlčochová jí tam hází gothaj avolá nani: „Abigail, balinéská princezno nahrášku!“ Ta nezdolná kolagenová důchodka exportovala dokočičího nebíčka následující partu hic: Corry, želvovinová první dáma, Samuel, siamský šlechtic, Gilead, modrý ruský bohatýr, Mirjam, chlupatý bobánek atulák Sešívaný Jan. Kuna se stala logickým zástupným artefaktem = pet-facilitated psychotherapy.

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

➅„Švýcarští zoologové naopak dokázali, že kuna se větších zvířat bojí, adostane-li se dokurníku se slepicemi, nevyvraždí je zkrvežíznivosti, jak se často tvrdí, nýbrž zpudu sebezáchovy astrachu. Kuna lesní přepadá zvířata skokem azakusuje je prudkým zahryznutím dokrku. Není pravda, že by ulovené kořisti vysávala krev. Nejvíce má spadeno naveverky. Přepadá je vhnízdě amistrně zanimi šplhá až donejvyšších částí korun. Jen málokdy jí zrzka unikne. […] Jako všechny kunovité šelmy ikuna lesní se dá snadno ochočit, zejména byla-li vychovávána odmalička. Je to hravé stvoření, bohužel nejčastěji vnoci.“(Dr.Mefistofeles, www.priroda.cz)

◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦ ◦

Problém je příliš závažný, aby mu Mlčochová-Zelníčková čelila sama: kuna se nenechá chytit, začíná se zabydlovat anetuší, že světlík shojností potravy je jako zlatá klec. Pokud něco nevymyslíme, nikdy si zde nenajde partnera. Včervenci asrpnu, až její lůno zahoří plamenem touhy, bude se hodně divit… aještě víc následující rok najaře (díky utajené březosti kuna lesní rodí 2 až 6 mláďat vbřeznu), kdy se NIC nestane. Ženská rodidla vyschlá natroud, vsamotě křišťálového zámku jen ten gothaj za5,50 (ovšem Mlčochová vše neustále přepočítává narubly, které jsou podle ní jediná pořádná měna).

Krev se nám valila dotváří (ta její by mohla pod tím náporem skanout jak velká zmalovaná kapka arozprsknout se dole nadlažbě), jak jsme se nakláněly/i dosvětlíku, kde hluboko pod námi světlý mrštný stín tancoval kolem mastného papíru skolečky chutného salámu. Akcelerace temnoty vmé duši dosáhla takových hodnot, že již nebylo vyhnutí. Slzy stříkaly. To já jsem ta kuna, zrzeček roztomilý, princezna nahrášku iten hrách tlačící dozad, to já jsem uvězněno vesvětlíku, kde mě žádnej samec ni samice nenajde. Jako kuřátko, co se ztratilo. Jak to bylo pohádko?

„Madam Mlčochová, jsme to ale pošetilí blázínci, když si myslíme, že můžem vyhrát!“ Pípá, pípá, nožky bolí.

„Jsme neúnavní sráči, milé kuře. To jsme,“ pravila moudře Mlčochová, zvedl se vítr, zakroužil listím vesvětlíku, načechral rusou kuní srst apřinesl ssebou vůni nových životních pohnutí. Náhle mi vše bylo jasné. Vanda Petrementová přijde. Možná ioživot. AMlčochová, ta Virginie Woolfová našeho činžáku, vtom sehraje obrovskou roli. Musí se to stát amusí se tak dít podle předem stanovených, nekonečně složitých, důmyslných pravidel. Tak, aby absolutně všechno— losos napomerančích, Eminina výbava měděných hrnců apoklic, opravna deštníků, kuna Abigail, tajemný řízek lomcující karavanem imá psýcha vonící pooplatkách— zapadlo namalý moment nasvé místo. Zvedá se vlna kezměně vparadigmatu, zlomí se vemně asmete všechny!

„Budu potřebovat vaše hliníkové vidličky, paní Mlčoch, všechny, které najdete!“

●●●

●●●

„Miládko, já ale dnes vopravdu spěchám. To nemůžeš jednou otevřít včas?“

„Teta, to chce klid anohy vteple.“

„No, taky bych mohla začít chodit jinam, že jo. To by se ti líbilo?“

„No dobře, Miládko. Dnes ti to sluší. Hezky ses vyspala, že?“

●●●

nežli žít.