Větrné mlýny

Gregor Sander

Zimní ryby

povídky

Tato publikace byla realizována za finanční podpory Evropské unie.

Za obsah publikace (sdělení) odpovídá výlučně autor.

Publikace (sdělení) nereprezentuje názory Evropské komise

a Evropská komise neodpovídá za použití informací, jež jsou jejím obsahem.

Kniha vychází za podpory Česko-německého fondu budoucnosti.Herausgegeben mit freundlicher Unterstützung

des Deutsch-Tschechischen Zukunftsfonds.

Z německého originálu Winterfisch, vydaného nakladatelstvím Wallstein v Göttingenu v roce 2011,

přeložila Tereza Semotamová

Vydalo nakladatelství Větrné mlýny (www.vetrnemlyny.cz)

v roce 2015 jako svou 359. publikaci

a 5. elektronickou publikaci

K vydání připravila Veronika Macková

Fotografie na obálce David Konečný

Grafická úprava Kateřina Wewiorová

Elektronická verze Radek Pokorný (www.domraku.cz)

Sazba z písma Tabac G2 (www.suitcasetype.com)

V češtině vydání první

ISBN 978-80-7443-157-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7443-161-6 (eBook)

Věnováno Anette

„Fischland je nejkrásnější zemí na světě. To říkám já, která jsem vyrůstala na severním pobřeží Baltu, kde taky jinde. Kdo jednou stál tam úplně nahoře na Fischlandu, ví, jakou barvu má mělká zátoka a jakou moře, nejsoukaždý den stejné a i navzájem se liší. Vítr vyskočí na Hohe Ufer a vytrvale se toulá pevninou. Všude roznáší vůni moře. Viděla jsem v tom místě zapadat slunce, často, a vybavuju si tři západy slunce, ten poslední ovšem matně. Teď to špinavé zlato za chvíli zapadne za Hudson.“

Uwe Johnson, Výročí

Zimní ryby

Je ráno, půl páté, auž není pološero, je jasněji, než když se rozednívá, ale den ještě nezačal. Dobře jsem se vyspal nazadním sedadle auta apřipadá mi neuvěřitelné, že tady stojím. Nasilnici ukanálu vKielu-Holtenau. Zazvonil mi budík namobilu, vpolospánku jsem si obul boty avydal se dotohohle rána. Úplně sám, nikde ani živáčka. Domy jsou pořád ještě vetmě. Přede mnou stojí ulávky pár plachetnic avzadu vdáli, když se člověk podívá přes kanál, se třpytí zátoka avKielu ještě pořád svítí pouliční osvětlení. Ranní světlo tlumily ijavorové listy nade mnou, ale jsem si jistý, že dnes bude hezky. Letní den, kdy je opravdu horko. Den jako včera, kdy se nad poli vznášel horký opar, sucho zbarvilo stébla domedově žluté ajá sjel zdálnice araději jel doKielu postaré silnici. Projel jsem centrem města apotom přes most nadruhou stranu přes kanál spojující Balt aSeverní moře, který je až úplně dole, abylo to trochu jako vAmerice, trochu jako řeka Hudson, akorát že řečiště tam dole bylo vyhloubené uměle.

Posilnici ukanálu sem pomalu přijíždí auto. Vínově červený kombík značky BMW. Muž, který vystoupí, má nasobě modré kalhoty slaclem. Jde kemně ajá přemýšlím otom, jestli rybáři jezdí vBMW.

„Vy jste ten syn mýho helfera?“

„Helfera?“

„No, Waltera přece.“

Podám mu ruku ařeknu: „Jo, to jsem já. Ale nejsem jeho syn.“

„Aco teda?“ ptá se rybář asměje se. Vypadá hodně čile, má hladký obličej avlasy mu zhlavy trčí jako šedivé štětiny nějakého kartáče. Má jemné rysy vetváři anedívá se jako někdo, kdo jezdí namoře. Jako by věděl, co si myslím, achtěl mi dokázat opak, vyndá zkapsy fajfku amalý zelený igelitový sáček stabákem. Nacpe ji, zapálí, apořád ještě nevypadá tak, jak jsem si ho představoval, jako někdo, kdo sám tráví dny namoři. Oba tady tak nemotorně stojíme ajá ukážu kekanálu, kde je uzdymadla přivázaný rybářský kutr. „To je vaše loďka?“ ptám se, protože vypadá přesně jako rybářský kutr. Bílý, socelovým zábradlím, kajutou adřevěným kormidlem. Něco takového jsem čekal.

„Jo, je moje, ale tou dnes nepojedeme. Jezdím sní namoře. Když jsou sledi nebo třeba itresky. Dnes si vezmeme maličkou. Ta je vpřístavu.“ Ukáže hlavou naostrov uzdymadla uprostřed kanálu ajá kývnu aříkám si, kde asi budeme rybařit.

„Walter asi zaspal. To se občas stává. Poslední dobou nějak častějc,“ řekne rybář ataky že se jmenuje Josef Neuer. Dal bych si kafe. Nachvíli bych rád seděl vesvém životě, vesvé kuchyni, ane tady vedle JosefaNeuera.

Walter včera chtěl, abych uněj přespal. „Často jsem tě hlídal, tenkrát.“ Ale já toho měl potom společném večeru téměř podvaceti letech plný kecky, atak jsem řekl něco ohotelu abyl rád, že můžu jít. „Nezaspi, chlapče,“ volal zamnou, opřený odveře, tenhle opilý osmdesátiletý chlap. Skýtal se mi tak naněj podivuhodný pohled, už jsem si ho vlastně vůbec nepamatoval.

„Pojď, jdeme. Walter se mnou jezdívá často,“ řekne Josef Neuer avyklepává fajfku opodrážku svého gumáku. Projíždíme jeho autem bránou naostrov. Musí tam ukázat průkaz, aaniž by se namě podíval, říká: „To kvůli 11. září,“ jako by to vysvětlovalo všechno airybáři vKielu-Holtenau se museli při vstupu dopřístavu hlásit uCIA. Jdeme poúzkém železném mostě přes zdymadlo avoda vkovových stěnách nádrže je plná medúz. Jsou tu natěsnané jedna nadruhou, jako zavářka vestudené třešňové polívce, kterou máma dělala vletní dny. „Vítr vane zvýchodu,“ řekne Josef Neuer. „To pak tyhle potvory žene sem kezdymadlu adokanálu. Tam ale rybáři zatohohle počasí skoro nechytají. Takhle je to už pár dnů. Samá řasa amedúza.“ Nalouce stojí malá červená bouda ze dřeva aoknem nastraně je vidět, že jsou vní sítě abójky narovnané až postrop. Neuer odemkne visací zámek apodá mi oranžové pogumované kalhoty agumáky. „Měly by ti bejt. Jsou mojí ženy atak velká nebyla.“

Řekl nebyla, aco dělala jeho žena nalodi? To přece nosí smůlu, ne? pomyslím si apotom jdeme kmalému člunu se závěsným motorem avyjedeme, pryč odzdymadla, vzhůru nakanál. Kolem skladišť, betonových siláží aloděnic. Před námi se dovýšky vypíná dálniční most. Proti nám nadruhé straně kanálu jedou čtyři kamiony zasebou, pomalu jako obrovská zvířata. Jsou skoro bezhlučná, je slyšet jen náš malý motor. Nebe má barvu holubí modři aze žlutorudých pásů světla nahorizontu ční siluety stromů nabřehu.

„Ještě jsi nešel domů,“ řekl Walter, když mi před pár dny zavolal doHamburku dokanceláře. Byl podvečer apro mě nebylo nic neobyčejného, že tou dobou ještě sedím ustolu apracuju. Sekretářka už odešla domů ajako vždycky telefon přepojila rovnou kemně. Případ, který jsem měl nastarosti, byl jednoduchý aspis jasný, když vtom začal zvonit telefon aWalter, aniž by mě pozdravil, řekl tuhle větu.

Nevzpomínám si, jestli jsem čekal, že někdo zavolá, jestli jsem se divil, že telefon zvoní, nebo poněm sáhl naprosto samozřejmě, aniž bych utoho takhle přemýšlel. Normálně tou dobou volala jen Sarah akrátce jsme si něco řekli. Akdyž jsem musel vpráci zůstat dlouho dovečera, dala mi ktelefonu děti, abych jim popřál dobrou noc. Ale Sarah mi už nevolala, už týdny ne.

Nepoznal jsem ho pohlase. Možná to ani potak dlouhé době není možné. Walter se mnou mluvil, jako bych věděl, kdo je, ajako bych najeho telefonát vlastně čekal. „Už je to dlouho,“ slyšel jsem sám sebe pak říct avybavil si ho. Jak vGüstrowě nakládá krabice dosvého světle modrého Fordu Escortu, který teprve nedávno koupil vHamburku, ajá stojím vedle něj apozoruju ho. „Proč odjíždíš?“ zeptal jsem se ho aon odpověděl: „Tomu bys nejspíš nerozuměl.“

„Už je to přece zanáma,“ řekl jsem. „Můžeš jezdit, kam chceš ajak často chceš.“ Ujeho garáže byla zahrada, bezbarvá abez listí. Rok se chýlil kekonci amyslím, že mě zmátlo hlavně to, že odjížděl takhle krátce před Vánocemi, jako by už neměl čas.

Walterovi tehdy bylo šedesát. Pro mě, kterému bylo třináct, to byl starý muž. Nedávno jsme se seznámili, před půlrokem vGüstrowě. Přestěhovali jsme se tam smámou, hned jak jsem dostal vysvědčení, tak jako jsme to udělali už několikrát. Tři roky jsme žili vLipsku apak to chtěla zkusit vMeklenbursku. „Tam je hezky klídek. Aje to kousek odjezera Inselsee. Odnemocnice dostaneme dvoupokojový byt. Ahned vlétě si můžeš začít hledat nový kamarády.“ Snažila se mě rozveselit, ale nebylo to nutné. Měl jsem radost, že se zLipska stěhujeme pryč. Neměl jsem tady kamarády, každopádně ne někoho, pokom by se mi skutečně stýskalo, ajediné, co jsem mámě měl zazlé, bylo to, že při svých překotných změnách bydliště už nikdy nezamířila zpátky doBerlína. Tam, kde mě porodila.

Jako zdravotní sestra si vždycky všude lehce našla práci aani přesně nevím, před čím utíkala. Jestli to byl neklid, nuda, její způsob, jak obejít to, že je zavřená vNDR, nebo jen úprk před nevydařenými milostnými vztahy vLipsku apředtím vJeně. Když jsme se stěhovali doGüstrowa, bylo jí teprve třicet dva, mě porodila vdevatenácti, ažádný ze vztahů nedošel tak daleko, že by měla druhé dítě. Zůstali jsme tak nějak sami. Nikdo ztěch chlápků se knám nikdy nenastěhoval, držela mě odnich stranou zacenu toho, že jsem už jako celkem malej musel zůstávat sám doma, protože měla noční nebo právě byla ujednoho ztěch chlápků. Když jsem se brzy ráno probudil, seděla pokaždé vkuchyni uhrnku kávy ascigaretou vruce. Nasobě měla ještě pořád sesterskou uniformu se jmenovkou nahrudi avypadala unaveně atak nějak spokojeně. Když jsem ten den šel doškoly, připravila mi snídani, avlétě, oprázdninách, kdy jsme už žili vGüstrowě, jsme vyspávali až dooběda.

Chodili jsme naplovárnu uInselsee ajá skákal šipku ztřímetrového skokánku, to jsem si vLipsku ještě netroufnul. Trochu jsem se naprkně rozhoupal, podíval se dolů azády sebou praštil ovodní hladinu. Město bylo malé avesrovnání sLipskem působilo jako vesnice, natom nic nezměnil ani fakt, že tam byl zámek. Bydleli jsme vpaneláku, který měl jen čtyři poschodí, ajá měl vlastní pokoj, úzkou nudli svýhledem naulici apouliční lampou hned uokna.

Walter bydlel nedaleko odnás vezchátralé vile. Obýval přízemí. Nazahradě rostly staré ovocné stromy, byla tam křoviska avelká louka. Zanaším domem měli obyvatelé domu malé pozemky, kde pěstovali zeleninu avždycky měli ikus trávy, nakterém stál stůl apáržidlí.

Walter pracoval vnemocnici, kde měl nastarosti přípravu postelí. To znamená, že kněmu dosklepa přiváželi použité postele, vekterých celé dny leželi pacienti, nebo vnich dokonce zemřeli, aon je dezinfikoval, čistě je povlékl anachystané kdalšímu použití je stavěl před svůj kumbál jako auta naparkovišti. Žádost ovystěhování měl tehdy podanou už pět let aschytal to zani právě odchodem sem dosklepa. Rok byl vedoucím sterilizačního oddělení, potom mu funkci vzali avykázali ho naco nejvzdálenější místo, které vjeho oddělení bylo. Mohl se tomu vyhnout, odstěhovat se ahledat si práci někde jinde. Ale on nechtěl. Vydržet to vtomhle sklepě podle něj patřilo kvěci. Moje matka se sním dala dořeči, když mu jiná sestra vtom jeho kumbále slabě osvětleném zářivkou řekla: „Ty seš ještě tady?“ Aon nani zakřičel: „Otom já nerozhoduju.“

Rybář ztlumí motor apak ho úplně vypne. Dlouhým železným hákem osahává dno. Jsme blízko břehu, který sestává jen ztrochy navrstveného písku aněkolika křovisek.

„Sem jinak jezdíte se ženou?“ ptám se doranního ticha, které povypnutí motoru náhle zavládlo. Už nežije, tím jsem si jistý. Chci, aby otom vyprávěl, anedokážu říct proč. Řekl přece „nebyla velká“. Nebyla.

Josef Neuer našel síť azačal ji vytahovat. „Vždycky jsme jezdili spolu. Celých dvacet let. Když náš mladej vypadl zbaráku, začala jezdit se mnou. ‚Co doma?‘ řekla. Nebylo mi to zrovna pochuti, nejdřív. Ale jakej ona měla čich! Dej ty sítě támhle, řekla, adalšího dne byly plný. Člověče, to je něco, říkal jsem si,“ řekl aani nedokončí větu auž ani tu síť nevytahuje. „Aminulej rok se mnou jednou namoře nejela, protože jí nebylo dobře, akdyž jsem přišel domů, seděla tam. Úplně studená.“

Podívám se naněj asvé otázky nelituju. Projede kolem nás trajekt skřiklavě rudým trupem anápisem „Danube Highway“. Neuer se zaním dívá apak zase tahá loď. Narukou má modré gumové rukavice aroztrhaná těla medúz vsítích se naslunci třpytí jako kousky ledu. Konečně jedna ryba, stmavě zelenými pruhy nazádech. Nešije sebou, spíše se snaží protáhnout. Neuer ji pomalu vytáhne ařekne: „První okoun vsíti, lov je celý vřiti.“ Apotom se oba smějeme.

„Aco teda jste, když nejste Walterův syn? Pojede snáma můj kluk, řekl mi, aže seš nebo jste byl dorybaření načisto blázen.“

„Byli jsme sousedi vGüstrowě, možná ivíc. Kamarádi, řekl bych.“

„Možná kamarádi?“ Neuer skládá prázdnou síť jako nějaký kus oblečení ahodí ji před sebe nazem. Nacpe si ještě jednou fajfku adívá se namě.

„Walter oGüstrowu aživotě zazdí skoro nic nevyprávěl. Akdyž už, tak ovás. Ale nikdy oestébácích atakových těch věcech. Vždycky jen otvé mámě ajaké štěstí to pro něj bylo ji poznat. Nastarý kolena taková krásná mladice, aže jejímu klukovi mohl dělat tátu. Mluvil ovás vždycky jako o‚úžasným klukovi‘. Akorát vaše máma sním prý nechtěla odejít naZápad, ani když padla zeď. Prý nato neměla dost odvahy.“

„On neměl dost odvahy zůstat,“ řeknu apotom je mi to nepříjemné, tak jako tehdy, když jsem si to jen myslel, zatímco Walter nakládal doauta svoje věci aoněco později navždy zmizel. Nechtěl jsem, aby odjel, ale jak jsem mu to měl říct?

„Jak jste to předtím myslel stím helferem?“ zeptal jsem se Neuera rychle.

„To se tak přece říká. Walter mi občas pomáhá. Když prodávám ryby vHoltenau. Nebo mi sežene návnady atak.“

„Můj nejlepší kamarád je rybář,“ řekl Walter, když mi zavolal dokanceláře doHamburku, aže prý mám přijet ajet snimi namoře arybařit. Souhlasil jsem. Toužil jsem počemkoli, co mě vytrhne zrutiny, pracovního stereotypu amého života doma. Odté doby, co se Sarah odstěhovala, jsem tam byl nerad. Ještě půl roku předtím bych ho odbyl.

Vden, kdy mě Sarah opustila, jsem šel zkanceláře domů. Jako vždycky. Jen oněco později. Byli jsme natom domluvení, stejně jako jsme se domlouvali posledního půl roku. Nechali jsme toho druhého vypovídat se, kladli otázky, mluvili jsme. Rodinná terapeutka, kekteré jsme napřání Sarah chodili, se jednoho dne zeptala: „Milujete svého muže? Musíte chtít, jinak tohle celé nemá žádný smysl.“ Nedokázala nato odpovědět azapár týdnů nato se odstěhovala. Děti bydlely střídavě umě auní, akdyž byly umě, připadal jsem sám sobě cizí. Jako bych nebyl jejich otcem, ale spíše strýcem. Ale měly ještě aspoň svůj dětský pokoj, ten vypadal jako dřív.

Toho dne pro mě byly nejhorší otisky nakoberci. Kruh potalíři, nakterém stál květináč, obdélník ponohách biedermeierovské komody, stopy požidlích ujídelního stolu, které vypadaly jako stopy psích tlapek. Nedokázal jsem se nato přestat dívat. Jako by moje rodina jen šla nanákupy nebo sportovat, co já vím kam. Jen ty otisky byly nové.

Walter chtěl včera mluvit jen omé mámě. Bylo mi to jasné, hned jak jsem se posadil vjeho podkrovním bytě vKielu-Holtenau. Cesta mě vedla odmostu přes kanál směrem kvodě. Silnice se klikatila čtvrtí sdomy zpálených cihel. Některé měly dva štíty avypadaly jako dva domy, které jsou propojené. Jel jsem až úplně dolů, až jsem stál ukanálu, azaparkoval před ostrovem uzdymadla. Tam, kde Kielská zátoka ústí dokanálu spojujícího Balt aSeverní moře, byla malá kavárna, osamělý dům, taky zpálených cihel auvnitř plný nejrůznějšího loďařského harampádí. Bylo pozdní odpoledne avevnitř nějaký mladý pár tančil tango. Židle tam stály uzdi jako naškolní diskotéce. Byli tam úplně sami amuž měl nasobě pískový oblek ažena tmavé šaty pokolena. Většina hostů ale seděla venku naslunci apili pivo avíno. Nevypadali jako turisté, ale ani jako lidé, kteří sem patří. Možná že byli prostě zKielu asem přes zátoku si jen přišli dát pivo popráci. Sedl jsem si knim apochvíli už se mi odsud nechtělo. Přímo před námi kotvila ruská loď. Kontejnery narovnané nasebe vypadaly jako obří hračka. Zpaluby seskočil námořník, aby uvázal loď. Natankovala palivo zmalého člunu aponěkolika minutách už byla fuč.

Připadal jsem si jako někde vHolandsku nebo Anglii nebo Dánsku. Nevěděl jsem to přesně, ale bylo to, jako by se moje realita lehce posunula, jako bych byl úplně mimo. Líbilo se mi to, bylo to všechno, co jsem odtohohle dne chtěl, avlastně jsem vto vůbec nedoufal.

Pak jsem se ale vydal domů ahledal Walterovu adresu. Když mi otevřel dveře, měl velkou radost. Díval se namě bledě modrýma očima pod hustým šedým obočím, měl vnich slzy. Když mě objal, řekl lehce roztřeseným hlasem: „Tak rád tě vidím.“

Oněco později vkuchyni vesvém bytě vytáhl zhrnce chobotnici. Teprve jsem se posadil aon už to obrovské zvíře napíchnuté navidličce pokládal jako nějakou trofej naprkýnko. Díval jsem se naty malé červené přísavky nachapadlech amohutné bílé tělo. „Musí se vařit se třemi korky odčerveného vína, kvůli tříslovinám,“ řekl Walter, jako by mi prozrazoval nějaký rodinný recept.

Nařezal chobotnici nakousky apřelil je olivovým olejem smíchaným sčesnekem apetrželkou. Chutnalo to fantasticky, skoro ani ne jako ryba, akonzistence byla mnohem měkčí, než jak by jeden dle vzhledu čekal.

„To je nejlepší, co jsem zryb vposlední době jedl,“ řekl Walter ajá se zeptal: „Aty chobotnice se loví tady vBaltu?“ vlastně jen abych něco řekl. „Ale ne,“ řekl Walter apřešel to abez přestání pak mluvil omé mámě. Tenkrát ji miloval ajá to věděl, viděl jsem to svýma třináctiletýma očima, taky proto, že Walter stím nedělal žádné tajnosti. Pro moji matku ale nepřipadal vúvahu, to mi bylo jasné. Znal jsem ten typ mužů, které vyhledávala, více než dost, aWalter byl jiný. Měla ho ráda, ale držela si odněj odstup. On se ale nenechal odradit, nosil jí květiny avečer stál zadveřmi sláhví vína. Nikdy jsme nebyli uněj vevile amyslím, že Walter knám domů chodil kvůli bezpečí. Neutíkal jen před osamělostí. Vprvním poschodí vily bydlel jeho nástupce — nový šéf sterilizačního oddělení nemocnice aten nevynechal žádnou příležitost ktomu, aby Waltera šikanoval. Vyměnil třeba zámek vdomovních dveřích, pouštěl si vedvě vnoci vojenské pochody atu atam, když se Walter vracel domů, tak se uněj vbytě svítilo, přestože věděl, že při odchodu zhasnul.

„Atvoje máma? Co teď dělá?“ ptá se Walter asklidí ze stolu zbytky chobotnice. Ještě pořád bylo teplo aon nasobě měl bílou košili skrátkým rukávem atrochu vyboulené černé kalhoty. Skoro všechny knoflíky košile měl rozepnuté ajeho měkká stará kůže byla posetá jaterními skvrnami.

Obracel jsem vruce skleničkou vína adíval se naokraj, nakterém se lámalo světlo svíčky. „Má se dobře. Žije vMnichově. Založila pečovatelskou službu adobře vydělává. Znovu se vdala, zaRakušáka, se kterým ipracuje. Avtřiceti osmi letech se jí narodilo dítě. ‚Byla jsem normální matkou naVýchodě ateď jsem normální matkou inaZápadě,‘ říkává.“ Podíval jsem se naněj avěděl jsem, že to slyšet nechtěl, ale já naněj nechtěl brát ohledy.

Povídali jsme si dál ostarých časech. Jak mě naučil rybařit, třpytkovat naokouny aštiky ajak jsem si dřepnul apřitiskl se kněmu, když mi poprvé ukazoval, jak se prořízne hrdlo, naplotici stříbrné, jejíž jemné šupinaté tělo vypadalo, jako by nasobě měla košilku zřetízků.